Тихомир Димитров
Душа назаем

chitanka.info

Всяка прилика с действителни лица и събития е случайна

Аспен, САЩ. 30 години по-късно

Ски пистите бяха покрити с изкуствен сух сняг. След окончателната промяна на екологичното равновесие, която учените смятаха за необратима, ски туризмът процъфтяваше целогодишно. Хората вече не зависеха от атмосферните условия, а истински сняг имаше само по най-високите върхове на Хималаите. Изкуствената покривка беше удобна, топла, безопасна и мека за падане. Въпреки убийствените лъчи на директната слънчева радиация високо в планината, целогодишният ски сезон представляваше манна небесна за закъсалата американска икономика. Лятото беше в разгара си.

Уинстън презираше целия свят, с изключение на себе си. Беше нечестно богат. Ненавиждаше хората по принцип, защото бяха превърнали планетата в опасна за живеене, пренаселена кочина. Ненавиждаше ги заради предубежденията им, заради стадния инстинкт, заради глупостта. Мразеше човешката раса и нейната нестихваща алчност да притежава още и още на всяка цена. Отвращаваше се от лицемерието, от подлостта и от корупцията. Притежаваше всички тези черти, но беше принуден да обича себе си. Затова мразеше всички станали.

Ежедневието на един преуспял мъж като него, наближаващ 60-те, беше уютно, тихо и комфортно, далеч от борбата за оцеляване в теснотията на големия град.

С доволна усмивка, която почти никога не слизаше от лицето му, Уинстън запали огромна пура и се загледа в далечината. Панорамните прозорци на луксозния му хотелски апартамент имаха ултравиолетова и инфрачервена защита, която му позволяваше да се наслаждава на пейзажа, без да си рискува здравето.

На външен вид изглеждаше не повече от 40-годишен. Обичаше да повтаря, че с пари на този свят се купува всичко, включително здраве, щастие и дълъг живот. Дори любов. Медицината беше напреднала изключително много от онези далечни години в началото на 21-ви век, когато натрупа първото си състояние. Редовно посещаваше процедури за подмладяване на кожата, оросяваше мозъчната си тъкан по рецепта, която му струваше колкото един лек автомобил седмично, и веднъж на три години си подменяше кръвта. Можеше да си поръча да му произведат всякакъв вътрешен орган от собственото му ДНК след едно-единствено убождане по пръста. Няколко пъти беше сменял черния си дроб, имаше нов бъбрек, а веднъж му се наложи трансплантация на половината сърдечно-съдова система. Подобни глезотии бяха достъпни само за богатите. „Днес повече от всякога човек може да злоупотребява с наркотици, секс и алкохол, без да мисли за последствията. Стига да има пари“ — ухили се той и издиша ароматния тютюн.

След Големия удар преди 30 години беше инвестирал разумно в няколко инициативи, които считаше за перспективни. Купи дял от научноизследователски център, който се занимаваше с разработка на алтернативни горива, спонсорира производството на лекарство за борба с рака на кожата и останалите си пари вложи в недвижими имоти по ключови туристически обекти като Аспен. Сега паричните потоци се стичаха към него от всички посоки, а на Уинстън не му оставаше нищо друго, освен да ги харчи.

Пред лифтовите кабинки се виеше огромна опашка. Дори в момента от всеки сто долара, които туристите плащаха за билет, десет долара влизаха директно в джоба му. „Естествено с десет долара не можеш да си купиш аспирин, — разсъждаваше той, — но за сметка на това с десет милиона можеш да си присадиш нов бъбрек, а стотици хиляди туристи използват скапаните ми съоръжения целогодишно, в цял свят“. Патентът за евтините и безшумни кабинки на магнитна левитация беше негов. Както и половината хотели в известния курорт.

„Аз съм шибан мултимилиардер!“ — Уинстън захвърли пурата и даде гласова команда на климатичната система да подмени въздуха в помещението. Имаше доброто намерение да спортува преди обяд, но все още го мързеше да се приготви за излизане. Взе душ, сипа си „Джони Уокър“ син етикет и легна по хавлия върху огромното кръгло легло, където все още се излежаваше Тамара — божествено красива, колкото красива може да бъде само една 20-годишна украинска манекенка. Обожаваше славянските черти. Беше я „купил“ от една посредническа агенция в Интернет. Той я спасяваше от мизерията, а тя него — от самотата. „Скучно е да си харчиш парите сам“ — това беше водещият принцип в живота му. Въпреки напредналата си възраст, Уинстън все още чукаше като жребец и поддържаше перфектна физическа форма. А малката беше ненаситна. Какво повече да желае от нея? Тъй като не вярваше в хората по принцип, а още по-малко в жените, той беше готов да я захвърли на улицата по всяко време и да я замени с нова — ако я заподозреше в изневяра например. Кандидатки — дал Бог!

Беше загубил способността си да обича преди много години, заедно с голяма част от моралните си задръжки. Можеше да изпитва любов единствено към себе си. И ценеше лоялността. Изискваше преданост, защото можеше да си го позволи. „Аз съм едно доволно, самовлюбено прасе, а прасетата са по-интелигентни дори от кучетата“ — той посегна към крехкото момичешко телце, сгушено под копринената завивка, и го стисна за задника. Тамара махна ръката му и се обърна на другата страна. Той глътна уискито на екс, постави чашата на нощното шкафче и нареди: „CNN World News“.

Холовата гарнитура, двете статуи на гръцки божества и дъбовата маса, разположени в дъното на помещението, изчезнаха. На тяхно място се появи огромно триизмерно видеоизображение.

„…американският президент Линда Голдман осъди остро опитите на Китай да се възползва от водещата си роля в международната програма за борба с глобалния тероризъм… напомняме ви, че преди две години стартира програмата «Небесно око», съфинансирана от САЩ, Китай, Русия, Япония и Европейския съюз. «Глобалният тероризъм е заболяване на човечеството, което трябва да се отстрани с прецизна операция. Армията е меч, с който можеш да отсечеш глава, но не и скалпел, с който можеш да оперираш апендицит» — изтъкна японският премиер при извеждането на първия от общо деветдесетте геостационарни спътника за антитерористично противодействие.

Според международната научна общност попаденията на орбиталния лазерен лъч са способни да отстранят елемент или дори звено на организираната терористична мрежа с точност до няколко метра във всяка точка на земното кълбо, без от това да пострадат мирни граждани. За целта обаче, напомня американският президент, е необходимо наземното разузнаване да си е свършило работата перфектно — област, в която САЩ има стратегически принос за успеха на международната мисия. Отношенията между двете държави в антитерористичния блок се обтегнаха, след като Китай забави финансовите трансфери за извеждането на спътници 31–61 и поиска допълнителни квоти за износ към останалите членки на Общността. «Без активно, честно и целеустремено съдействие по въпросите на глобалния мир програмата е обречена на неуспех» — допълни Голдман…“

Малката, почти детска ръчичка на Тамара, се подаде изпод завивката, напипа голия член на Уинстън и безгрижно започна да си играе с него. Съненото й лице все още лежеше върху възглавницата със затворени очи. Разтвориха се само нежните й устни:

— Виждам, че Касчей Безсмъртни е вече буден — пръстите й чевръсто шареха нагоре-надолу по набъбващата му сутрешната ерекция.

— Аз пък мисля, че Василиса Прекрасная трябва най-после да размърда заспалото си задниче — Уинстън се наведе и я целуна по бузата — приготвил съм ти кафе. Не спирай!

„…Токийската космическа борса обяви рекордно покачване на акциите на Virgin Spacelines след дългоочакваното сливане между компанията с японския гигант Lunar Construction Technologies, създател на първите туристически бази на Луната. «Това, което частната инициатива в туризма може да направи за изследването и покоряването на открития Космос, е несъмнено повече от усилията на държавните военни министерства, състезавали се за надмощие в края на миналия век, — отбеляза Масумото Йошикава, CEO на LCT, след като подписа меморандум за консолидация между двата гиганта. — Очакваме цялото човечество да обедини финансовите си интереси за постигане на едно общо значимо дело, каквото е покоряването на безкрайното космическо пространство» — допълни г-н Йошикава на пресконференция пред американски журналисти миналата неделя…“

Тамара се подпря на лакът в леглото. Погледът на Уинстън се съсредоточи върху щръкналите й като лисичи муцунки гърди. Погали ги нежно с ръка:

— Имай късмета да им направиш нещо на тези две малки съкровища! Не искам да ги променяш за нищо на света! — заяви с престорено строг тон на младата си приятелка. Дишаше все по-учестено. Вулканът щеше да изригне скоро. Движенията на ръката й ставаха по-бързи и по-бързи. Нагоре-надолу, нагоре-надолу, шляп, шляп, шляп, шляп…

„…европейският комисар по отбраната и сигурността Свен Йохансон приветства решението на Африканския съюз да се включи в инициативата на ООН за забрана на смъртоносните оръжия на най-стария континент. «Африка е люлката на цивилизацията и именно тук отношението към ценността на човешкия живот трябва да претърпи радикална промяна.» Йохансон напомни, че след елиминирането на смъртоносните оръжия за невоенни цели преди десет години, броят на убийствата и смъртоносните битови инциденти в Европа е намалял до нищожните 0,5%. «Забраната за използване на оръжия, които са в състояние да отнемат човешки живот, ще бъде ключов фактор за борбата с организираната престъпност и международния тероризъм в Африка», допълни той…“

— Ти си единственият мъж, който харесва малки гърди — усмихна се Тамара.

— А ти на колко други мъже ги показваш? — гласът му трепереше от нарастващата възбуда.

Усещайки първите конвулсии в половия му член, опитната ръка на Тамара го изпусна. Момичето се облегна върху възглавницата, покри гърдите си със завивката и се нацупи. Невиждащият й поглед се рееше из триизмерния образ срещу леглото.

— Знаеш колко много мразя това! — сопна се той.

— А пък ти знаеш колко много мразя да се съмняваш в мен! — отвърна му тя.

— Хайде, не можеш да ме оставиш така! Не виждаш ли, че се шегувам — настояваше Уинстън.

За момент се почувства като пълен глупак — надървен младеж, който е готов да се унижава до безкрайност, за да получи поне малко внимание, още няколко секунди женска ласка. „Времето на униженията свърши отдавна, братче, — напомни си той — сега ти си шефът и ти определяш правилата!“ Използвайки физическото си превъзходство, но без да прекалява, той стисна крехкото вратле на Тамара и наведе главата й над възбудения си пенис:

— Довърши си работата, за която ти плащам! — тонът му не търпеше възражения.

Със затворени очи тя покорно отвори устни и продължи да обслужва нуждите на своя Господар. Обичаше да се подчинява на мъжете. Това й доставяше някакво перверзно удоволствие. Здравият разум се бунтуваше срещу тази нейна слабост, но волята беше неспособна да се противопостави на нагона. По бузите й текнаха сълзи. Уинстън пое дълбоко дъх и се приготви за нирваната на сутрешния оргазъм.

„…това бяха водещите новини на CNN World News. Останете с нас, за да видите прогнозата на времето или изберете друга директория от менюто на нашата програма, но не забравяйте: Световната здравна организация предупреждава да не напускате дома си без слънцезащитен крем!“

„Скоро трябва да й бия дузпата на малката курва! — разсъждаваше Уинстън, докато се бръснеше в банята, — ще я продам на някой богат арабин или ще я върна на майка й в Одеса.“ Непрекъснато отлагаше това свое решение, защото Тамара беше рядка находка. В един свят, в който жените ставаха все по-арогантни в борбата си за надмощие, където дори бяха построили няколко градове държави, командвани изцяло от жени, момичета с робска психика като нейната се намираха трудно. „Та тя се чувства щастлива само когато зависи от волята на силния мъжкар! Ха! Може би все пак ще я продам на някой арабин“ — той се ухили в огледалото, доволен от резултата, и обилно намаза лицето си с афтършейв.

Закусиха, след което Тамара му помогна да се намъкне в климатизирания скиорски костюм, който трябваше да пази тялото му от жегите навън. Сложи си шлема, каза й, че е свободна до обяд, и влезе в персоналния асансьор на петзвездния апартамент, който го спусна тридесет етажа по-надолу, директно в гардеробната на хотела.

Внимателно закопча хидравличната система. Тя щеше да осигури техническа подкрепа за мускулатурата му по време на екстремните спускания. Провери индикаторите върху таза, коленете, глезените и след като се убеди, че всичко функционира нормално, излезе от хотела, където вече го очакваше личният му автомобил. Подаде на автопилота команда да паркира пред ски лифта и докато пътуваше, разсеяно шареше с поглед из разхождащите се наоколо туристи.

Без да се съобразява с километричните опашки, Уинстън се насочи директно към ВИП терминала. Индикаторът разпозна чертите на лицето му и прозрачните врати автоматично се разтвориха пред него. Зае самостоятелна кабинка и подобно на малките деца се потопи в радостно очакване на онова леко напрежение в стомаха, което безшумната магнитна левитация причиняваше всеки път по време на старт. След няколко минути целият свят беше буквално в краката му. Въпреки че беше свикнал с гледката в детайли, не можеше да спре да й се възхищава. Това, което Уинстън не знаеше, бе, че изтичат последните няколко минути от живота му…

Малмьо, Швеция. В наши дни

Отражението на пристанището трепереше в сълзата върху бузата на Хелге, който правеше сутрешния си джогинг по красивата крайбрежна ивица на курортното градче. Сълзата беше предизвикана от студения януарски бриз над Балтийско море или поне така му се искаше да вярва. От години не му се беше удавало да се усмихва искрено и сърцето му да пее. Да му бъде широко на душата. Носталгичните спомени го връщаха към онези моменти в общежитието на учителския колеж в Стокхолм, когато в малката си стаичка събираше по двадесет човека, пиеха бира и вино, говореха за политика и книги, а той свиреше на китара и забавляваше всички. Една от младите педагожки мълчаливо стоеше в отсрещния край на стаята и го гледаше изпод дългите си руси кичури. Клара, неговата бъдеща съпруга.

Хелге изтри сълзата и се съсредоточи върху джогинга, като се опита да забрави сладкия спомен. „Това е вече в миналото, опитай се да го преодолееш, отново ще бъдеш щастлив, някой ден!“ Но уверенията на вътрешния му глас не бяха достатъчни. Един самотен човек бягаше за здраве. И никой не подозираше колко нещастен се чувства.

Хелеге Торгерсон имаше подреден живот, на който повечето хора по света биха завидели. Работеше като начален учител в родния си град и ежедневните занимания с деца му доставяха истинско удоволствие. Всъщност работата беше единственото, което го крепеше. Тя му даваше сили да става сутрин от леглото и да продължава напред.

Обитаваше наследствената къща на своите родители, не плащаше наем, получаваше учителска заплата, каквато само учителите в скандинавските страни могат да получават, караше чисто ново Волво, с две думи: животът му беше добре осигурен. Но това не правеше мизерията в душата му по-лесна за изтърпяване. Хелге страдаше от едно много популярно за съвременния европеец заболяване — самота и отчуждение, които стояха в основата на налегналата го от години тежка депресия.

Всяка сутрин, без изключение, той пробягваше пет километра по крайбрежната ивица на Малмьо — от единия й край до пристанището и обратно. После се прибираше вкъщи, взимаше си душ и отиваше на работа. На връщане се отбиваше на гости при някой от малцината си приятели от детството, които бяха останали в града, пиеха от тайните запаси водка, донесена от Русия, защото в Малмьо търговията с алкохол беше забранена, гледаха филми, спореха за глупости, после се прибираше уморен, но напълно трезвен (само той презираше алкохола в компанията и имаше основателни причини за това), лягаше си сам в огромната празна къща, и така до следващата сутрин, когато ставаше, обуваше си белите маратонки, слагаше спортния екип и паркираше Волвото на крайбрежната алея, за да започне сутрешния си джогинг.

През уикендите обичаше да посещава датската столица, за да си разнообразява живота. Копенхаген се намираше само на половин час път с туристически кораб или с влака по моста между двете държави. Беше жив, динамичен столичен град, за разлика от заспалия Малмьо, който се напълваше с хора само за месец-два през лятото, когато идваха предимно възрастни семейства от Стокхолм, немски туристи и от време на време се провеждаха младежки фестивали. Приятелчетата му обичаха да си правят чести екскурзии до Санкт Петербург, където компенсираха сухия режим и скуката от подредения семеен живот в празното и чисто като клиника пространство на шведския провинциален град. Ходеха по проститутки, напиваха се и носеха със себе си на връщане по бутилка „Смирнов“ — колкото да им стигне за седмица-две преди следващата екскурзия до Русия.

Хелге не пиеше и презираше платената любов, ето защо предпочиташе самотните разходки из улиците на Копенхаген през уикенда. Приятелите му се опитваха по всякакъв начин да го накарат да „живне“ малко, да го изкарат от депресията, да го вземат с тях на гуляите си в Русия, да му намерят жена, но той старателно избягваше тези опити и ги намираше за досадни. Харесваше компанията им, но не обичаше начина им на забавление. Ако трябваше да бъде честен пред себе си, Хелге им завиждаше за това, че имат семейства и деца, че има при кого да се приберат вечер, а не като него — в огромната празна къща, където вечеряше претоплен полуфабрикат от магазина, гледаше скучни филми по телевизията и после заспиваше сам в брачното легло на починалите си родители.

„Странно нещо е съдбата“ — мислеше си той. Майка му и баща му го бяха създали на същото това легло преди повече от 30 години, а сега той властваше над гладките бели чаршафи, потънал в обятията на самотата, като някакъв вид наказание и вечно припомняне за собственото му провалено семейство.

Хелге си взимаше душ и за пореден път си говореше сам. Внушаваше си, че не носи вина, дори косвена, за трагичната смърт на жена си. Алкохолът му беше отмъкнал Клара преди много години. Беше я завлякъл в бездната и той не успя да я извади оттам, не успя да я изтръгне от лапите на зависимостта, колкото и да се опитваше. Любовта на живота му се разболя от цироза, погрозня, сбръчка се и умря буквално в ръцете му. Отиде си ей така — като на шега. И което е най-лошото: след всички драми, след пиянските свади и счупените чинии, след разтърсващите семейни скандали, в които Хелге воюваше с нея и с нейния алкохолен демон, минути преди да издъхне, тя го беше погледнала в очите и с последни сили му беше казала, че го обича…

Настъпиха дълги дни и нощи, а после седмици, месеци и години на самосъжаление и самота. Той откри, че поговорката: „Времето лекува всичко“, е една долна лъжа. Дори напротив — с времето ставаше все по-зле. Лежеше сам върху огромното легло и понякога мастурбираше със затворени очи, а в главата си извикваше спомени за онези хубави години в колежа, когато се запознаха с Клара.

Тогава тя беше млада и жизнерадостна бъдеща учителка, отворена за хората и за света, винаги се намираше в центъра на вниманието, беше душата на всяка компания. Господи, колко много се гордееше с нея! Правеха секс на всевъзможни места — в асансьора на общежитието, в нейната кола — на паркинга пред колежа рано сутрин, малко преди да започнат занятията, в кабинета на един от преподавателите. Спомняше си продължителните, изключително интимни моменти на наслада през уикендите, които прекарваха, без да излизат от същото това легло, вкопчени един в друг, вече като младо семейство. И се опитваше да ги възстанови. Опитваше се да преживее поне един процент от тогавашната реалност сега — в самотните си фантазии. Но се получаваше точно обратното: мастурбацията ограбваше спомените му, притъпяваше сетивата му за тези отдавна отминали вълшебни мигове, дърпаше го още по-надолу в мрака на самосъжалението.

„Да, някога и твоята душа пееше, приятелю, — каза Хелге на огледалото в банята, — а не като сега — само да мълчи“. Облече се и тръгна към училище. Днес беше втора смяна.

* * *

Наблюдаваше русите детски главички, наведени над блокчетата за рисуване. Нямаше настроение за учебни игри, затова постави на малчуганите задача да нарисуват сцена от любимия си филм. Докато те усърдно се трудеха, той се наслаждаваше на тишината, потънал в собствените си мисли: „Тези слънчеви душички са толкова чисти и неопетнени“. Хелге обичаше децата именно защото носеха твърде малко емоционален багаж, даже никакъв. „Ако Клара беше жива, сега сигурно щяхме да имаме едно такова русо хлапе вкъщи. Може би дори щях да преподавам на собствения си син или дъщеря.“

Липсата на деца той поне отчасти компенсираше с преподавателски труд. Мъниците го зареждаха с енергия, бяха жизненоважен лъч светлина в убийствено скучното му ежедневие. Би вършил тази работа и без пари, но никога не отказваше щедрия чек, който образователната система на Швеция му даваше всеки месец на десето число.

Въпреки безбожно високите цени в скандинавския град, допълнително напомпани заради туристите, фактът, че живее сам и че не плаща наем или ипотека, му позволяваше да спестява голяма част от заплатата си. Можеше да пътува почти навсякъде по земното кълбо, стига да реши. Приятелите му непрекъснато го подтикваха към това: „Сега си млад и необвързан, наживей се, кога ще пътуваш, като остарееш ли?“

Нито веднъж не ги придружи на пищните им гуляи в Русия, за които беше слушал всякакви легенди, измислици и лъжи. Отбягваше старателно младите момичета, които се опитваха да му пробутат. Наглостта им веднъж стигна до там, че му регистрираха профил в сайт за запознанства и дори пуснаха обяви в местния вестник, където публикуваха телефонния номер и адреса му.

Започнаха да го търсят всякакви пропаднали жени — откачалки, пияници, дебелани, грозни или самотни стари моми, дори една-две наркоманизирани тийнейджърки. Алкохолът беше официално забранен в родния му град и младите започваха да друсат още от пубертета. Не вярваше, че човек може да срещне любовта на живота си по обява. „Само отчаяните прибягват до тези обяви — търсеше си оправдание Хелге, — и какво друго можеш да очакваш от едно запознанство в интернет, освен още повече отчаяние? Не, благодаря, имам си достатъчно!“

— Господин Торгерсон, вижте, нарисувах летящата чиния от „Деня на независимостта“, която всеки момент ще пусне лазерния си лъч и ще разруши целия град с високите небостъргачи, харесва ли Ви? — една от неговите ученички го върна в настоящето.

Хелге се усмихна дружелюбно и погали момиченцето по главата. Само авторката на това „произведение на изкуството“ можеше да различи „летяща чиния“ и „високи небостъргачи“ в безогледната цапаница, която навираше под носа му за проверка. Но той знаеше, че децата трябва да се поощряват и че творческата дейност е важна за развитие на въображението им. Качеството на самите рисунки нямаше никакво значение.

— Справила си се чудесно, Сара! Вижте всички, — провикна се той към класа.

— Сара вече е готова. Нарисувала е сцена от „Деня на независимостта!“ Това е любимият й филм. Кой от вас го е гледал, кой обича филми за извънземни? Вдигнете ръка, ако има такива!

Няколко деца жизнерадостно протегнаха ръце във въздуха.

— Йохан, разкажи на всички кой е любимият ти филм за извънземни.

Докато Йохан търсеше подходящите думи в бедния си детски речник, за да изрази възхищението си от „Пришълецът“, Хелге кимаше одобрително с глава, но мисълта му отново го връщаше назад — към спомените.

Преди време се беше опитал да сложи край на самотата. Беше си казал: „Стига толкова, не мога повече да живея като парцал! Ще затворя тази страница от живота си и ще започна да пиша нова“. Така и направи. Или поне се опита. Тръгна на фитнес, взе да обръща внимание на външния си вид, започна да идва винаги изгладен, избръснат и парфюмиран на работа. Поръча си от интернет книги за самоусъвършенстване, които го учеха как да мисли положително, правеше упражнения по Йога и медитираше върху светлата страна на живота.

Колежките му скоро забелязаха внезапната промяна. Започнаха да се питат как така един млад и хубав мъж като Хелге си няма жена и защо води такъв самотен, аскетичен начин на живот. За щастие преподавателките в началното училище, където работеше, не познаваха нито компанията му от колежа в Стокхолм, нито неговите приятели, нито пък покойната му съпруга. Беше започнал работа в това училище скоро след нелепата й смърт и винаги избягваше темите за миналото. Но жените усещаха зеещата празнота в него, отблъскваше ги отчаянието му и те някак инстинктивно го отбягваха, поне докато той не реши да го скрие под паравана на новата си, уж жизнерадостна самоличност. И те веднага забелязаха промяната във външния му вид, в маниерите. Дори започнаха да му правят комплименти. В коридорите на училището се понесоха слухове за тайните му срещи с една от учителките. Говореше се дори, че имат планове за брак. Въпросната учителка един ден събра смелост и сама дойде в кабинета му, за да го покани на кафе след работа. „Хубаво, симпатично миньонче — каза си Хелге, — защо пък не?“ И се съгласи.

Беше интелигентен събеседник, умееше да изслушва, имаше чист и спретнат външен вид и което е най-важното — не пиеше, а това го правеше привлекателен в нейните очи. Излизаха два пъти, ходиха на кино. Той най-накрая се осмели да докосне ръката й в тъмното, макар да се чувстваше нелепо, като тийнейджър, но тя не се отдръпна, дори напротив — вкопчи се в него и му прошепна в ухото, че много й харесва да прекарват времето си заедно. Още същата вечер той я заведе у дома и прави секс с нея върху голямото семейно легло, на което неговите родители го бяха създали и на което консумираше брака си с Клара преди години. Тя беше страстна и добра любовница, опитваше се всякак да му угоди и Хелге започна да се притеснява, че нещата стават твърде сериозни, че започва да се чувства прекалено комфортно и че тя може да измести Клара от първото място в сърцето му.

Един ден й съобщи категорично, че повече не иска да се срещат. Сам не знаеше защо го прави. Каза й, че ако тя не е съгласна да си смени работата, той лично ще се премести в друго училище, само и само да не се виждат всеки ден, за да не си усложняват живота, пък и да сложат край на слуховете за аферата между тях. Тя се разплака, удари му шамар пред всички, по средата на училищния двор през голямото междучасие. Обърна му гръб и той повече никога не я видя. Разправят, че се върнала при бившия си мъж — някакъв търговец на рециклирана пластмаса в Германия. Не знаеше дали това е вярно. Не го интересуваше. След този кратък инцидент бездната отново се разтвори пред него и гостоприемно го прие в обятията си…

— И после Пришълецът се сби с другото чудовище и оттам се отвори ей такава дупка в пода, и той избяга, и после искаше да изяде хората в космическия кораб — обясняваше разпалено малкият Йохан, видимо впечатлен от случилото се в любимия му филм с извънземни.

Звукът на училищния звънец събуди преподавателя от краткия унес на спомените.

— И така, дайте си рисунките, ще ги поставим в рамки и ще ги закачим в коридора на училището, за да могат всички деца да им се порадват. А най-добрите ще получат награда от училищното ръководство. Не забравяйте да си напишете съчиненията за петък и ако не знаете някоя думичка, просто оставете празно място в тетрадката. Следващия път ще играем на една игра, казва се: „Познай липсващата думичка“. Сега сте свободни.

С радостни възгласи децата оставяха на бюрото една върху друга рисунките с незасъхнали бои, така че те още повече се зацапваха, но това нямаше никакво значение, стига те да бяха доволни от нарисуваното. Докато детската глъч утихваше в коридора, Хелге погледна святкащия римайндър на мобилния си телефон. Напомняше му за срещата в апартамента на Свен довечера — още едно събиране с неговите приятели в изцяло мъжка компания, на което щяха да заговорничат срещу жените и да правят планове за поредната си „командировка“ в чужбина, както и да се опитват да му уредят среща с някоя неомъжена жена. Щяха и да се подиграват с него заради стерилния му начин на живот, но той ги обичаше въпреки всичко. Знаеше, че в подигравките им няма никаква злоба, а само топъл приятелски опит с шегите си да го изкарат поне за малко от мрака на депресията, в която бе изпаднал.

Токио, Япония. В наши дни

Всяка сутрин бащата на Хитоми я изпращаше до училището, което беше на трийсетина километра от семейния им дом в покрайнините на японския мегаполис. Тъй като работеше до късно, той нямаше как да я прибира вечер, затова Хитоми разчиташе на градския транспорт. След продължителните смени в училище, след уроците по английски, компютърен дизайн и плуване, това беше единствената възможност за момичето да остане насаме със себе си.

Двата часа, които прекарваше в метрото всяка вечер, бяха нейните два часа. Обикновено тя или слушаше музика на миниатюрния си i-Pod, сгушена между стотиците правостоящи, или ако успееше да намери място за сядане, отваряше книга и четеше. Понякога гледаше филм. У дома нямаше никакво време за тези свои дребни прищевки. Трябваше да помага на майка си да сложат и да вдигнат масата (вечеряха късно — към 11 през нощта, всички се прибираха около десет и бяха смазани от работа и учене), а след това идваше ред на домашната й подготовка. Вперила очи в синята светлина на монитора, Хитоми решаваше тестове, пишеше си домашните, общуваше виртуално със съученици и приятели и лягаше чак към три. На следващия ден, в седем сутринта, всичко започваше отначало — два часа с колата на баща й до централната част на града в непоносимия трафик — време, което Хитоми използваше, за да навакса с домашните. После следваха продължителните и скучни часове в училище, обяд в голямото междучасие, втора смяна, уроци по английски, уроци по плуване, уроци по дизайн, два часа с метрото до вкъщи, чистене, готвене, сервиране и отсервиране на масата, писане на домашни и няколко безкрайно къси и съкровени часа за сън.

Хитоми имаше чувството, че живее в някакъв омагьосан кръг. Подобно на всяка японка тя беше възпитана в уважение към правилата и традициите. От нея се очакваше пълно подчинение пред родители, учители и висшестоящи. Токио беше скъп град, а родителите й даваха всичко от себе си, за да могат да й осигурят прилично бъдеще. Тя им беше благодарна, но това не правеше убийствения цикъл на ежедневието й по-поносим. Сякаш не играеше никаква роля в собствения си живот, а беше страничен наблюдател. Родителите й бяха избрали гимназията, те определяха курсовете, на които да ходи, знаеха дори в кой университет ще учи, планираха и в коя компания ще работи до края на живота си.

От нея се искаше само едно — да изкарва високи оценки. И тя го правеше. Стараеше се във всичко — в спорта, в класните и извънкласните занимания, опитваше се да изпъкне в очите на своите родители. Винаги се стараеше да бъде добра и послушна дъщеря. Завиждаше на някои от съученичките си за това, че имат по-либерални семейства или че живеят по-близо до центъра, което им позволяваше да излизат и да се забавляват след занятията. Не всички имаха толкова много задължителни уроци и извънкласни занимания като нея, не всички се стремяха към високи оценки. Някои си имаха собствен живот, имаха истински приятелства, дори гаджета и бяха щастливи. За разлика от нея. Самотата я задушаваше и отнемаше от желанието й за живот всеки ден по мъничко.

Хитоми се опита да пропъди тягостните мисли от главата си и се загледа в приказната панорама, която се разкриваше пред нея. Намираше се в своето скривалище. Много рядко си позволяваше едно безумно бягство от правилата. За щастие учителката по плуване се разболя и не можа да дойде на тренировките, което й подаряваше още един час лично време. В моменти като този тя идваше в любимото си скривалище, където можеше да наблюдава света отвисоко и да разсъждава на спокойствие върху проблемите си. Намираше се в едно от сервизните помещения на 42-ия етаж на бизнес център „Акишима“, а в малкото прозорче пред нея беше побран цял Източен Токио.

Здрачаваше се и милионите автомобилни светлини ставаха все по-ярки в полумрака. Светваха неоновите реклами по високите сгради. „Странно, — мислеше си тя, — дали светът, който са изградили хората, за да избягат от природата, не е прекалено изкуствен?“ От високо целият урбанизиран пейзаж на японската столица изглеждаше като една добре подредена компютърна платка. Улиците бяха проводниците, високите сгради — електрическите блокове, дори паркингите и градинките сякаш играеха някаква специфична роля в целия комплекс. Беше идвала тук и преди, но за всеки случай се огледа дали междувременно в помещението не са инсталирали противопожарни датчици. След като се увери, че такива няма, тя с облекчение извади от джоба на ученическата си униформа кутия Marlboro и запали цигара. Пушеше рядко, но с голямо удоволствие. Никой не трябваше да разбира за този неин порочен навик, ето защо тя запалваше само тогава, когато беше абсолютно убедена, че е напълно сама и че никой не я наблюдава. В град като Токио това се случваше много, много рядко.

* * *

Загледана в мегаполиса пред себе си, Хитоми с усмивка си спомни как бе открила това необичайно място за уединение. Веднъж, преди да се качи в метрото, тя забеляза магнитния пропуск да стърчи от кошчето за боклук на перона. Огледа се да не би някой да види, че бърка в отпадъците. След като се увери, че всички пътници са съсредоточени в една-единствена цел — да се наблъскат максимално бързо в пристигащата мотриса, с рязко движение извади пластмасовата карта и седна на една от пейките в чакалнята, за да я огледа на спокойствие. Беше пропуск за достъп до сградата на бизнес център „Акишима“ — на някакъв мениджър от средно ниво. „С подобна карта можеш да се намъкнеш почти навсякъде“ — помисли си тя и понеже сградата се намираше по пътя й от училище към метрото, още на следващия ден Хитоми се отби, за да си опита късмета.

Баща й веднъж беше изгубил собствения си пропуск за работа. Веднага му бяха издали нов и бяха дезактивирали стария. Дали поради техническа грешка, или заради обикновено човешко недоглеждане, картата проработи. Системата за контрол върху достъпа в корпоративния небостъргач беше напълно автоматизирана — вече почти никъде нямаше портиери като в доброто старо време, а само видеокамери и автоматизирани ключалки.

Прозрачните врати се разтвориха безшумно, щом момичето ги доближи с магнитната карта в джоба. Тайният и загадъчен свят на токийската корпорация беше отворил обятията си пред нея и сега тя имаше възможност да надникне в най-мрачните му кътчета. Предпочиташе да използва сервизните асансьори и помещения, където се мяркаха по-малко камери. Пък и вечер, след края на работния ден, в сградата оставаха само един-двама пазачи, които обикновено не си правеха труда да наблюдават охранителните записи, освен ако не възникнеше някакъв инцидент. Подобно на всички японци те безрезервно се доверяваха на техниката.

Хитоми идваше тук не повече от два пъти в месеца и винаги се опитваше да бъде максимално дискретна. След като се разходи из заседателните зали и надникна в няколко кабинета, тя си намери сигурно убежище — сервизното помещение на 42-рия етаж, където нямаше видеонаблюдение и детектори за дим. Именно тук тя обичаше да гледа залеза над града, да пуши Marlboro и да разсъждава върху личните си проблеми, необезпокоявана от никого.

Днес имаше основателна причина да бъде притеснена. На следващия ден й предстоеше семестриалният тест по висша математика, а тя никак не разбираше този предмет. Предпочиташе хуманитарните науки, поезията, изобразителното изкуство, литературата, историята. Точността на компютърните науки я привличаше заради неограничените възможности, които й даваха да се занимава с любимото си хоби — дизайна. Но математиката й беше противна. Питаше се кому е нужно да се изучават такива сложни и измислени хипотези, които нямат нищо общо с реалността. Нямаше как да признае пред родителите си отвращението, което изпитваше към този предмет, а още по-малко отвращението си от преподавателя, който го водеше.

Носеше се слух, че е педофил и че обича да унижава достойнството на своите ученички — причаквал ги в съблекалните на спортния салон и ги опипвал, като ги заплашвал със слаби оценки, ако се разприказват. Дори веднъж заловил някакво момиче от съседния клас да пуши марихуана и, според слуховете, я затворил за един час в кабинета си — време, в което тя е трябвало да „откупи вината си“ и да получи гаранции, че учителят няма да каже на родителите и на училищната управа за дребния й порок. Хитоми не знаеше дали да вярва на слуховете, но беше убедена в едно — утре щеше да се издъни на теста, а дори и да минеше някак писмения, гнусният преподавател задължително щеше да я скъса на устния изпит. Тя изпитваше силна неприязън към него и той очевидно я усещаше.

Колкото и да се напъваше да назубри теорията, колкото и да си блъскаше главата над логаритмите, за една нощ нямаше как да се подготви за изпит, обхващащ материала от цял семестър. Със сигурност щяха да й поставят слаба оценка. Как щеше да каже на родителите си, които се трудеха денонощно и деляха от залъка си, за да я изпратят в престижен университет? Та нали така щеше да предаде доверието им! С какви очи щеше да ги погледне, когато разберат за слабите й оценки по висша математика? И как щеше да изживее срама пред своите съученички, които се хвалеха коя къде ще учи наесен, а тя е провалила живота си заради един-единствен предмет, заради един-единствен преподавател?

Изнервена от тези мисли, Хитоми си погледна часовника. Време беше да се прибира у дома. Запали последна цигара и се загледа в далечината — някъде там, между високите комини на индустриалния квартал се намираше родният й дом. Мълчаливо обеща на себе си: „Ще направя каквото мога, пък да става каквото ще!“

Кайро, Египет. В наши дни

— Сър, цигарите са вредни, по-добре пушете „шиша“ — Касим се усмихна заговорнически на дебелия германец, който изтръскваше последната цигара от омачканата кутия „West“.

Обичаше да изучава навиците на туристите, които водеше на обиколка около пирамидите. Те идваха от един друг, съвсем различен и подреден свят, който нямаше нищо общо с неговия. Един свят, към който Касим се стремеше на всяка цена, защото искрено вярваше, че мястото му е там, а не тук — в мръсния и разхвърлян арабски мегаполис.

Германецът се приближи до него и със съзаклятническа усмивка го попита:

— Мислиш ли, че можеш да ми помогнеш?

Касим се огледа за въоръжената охрана от „Туристическа полиция“, която се навърташе наоколо, и след като се убеди, че никой не ги наблюдава, дръпна немеца леко встрани от групата:

— Ето ви моята визитка — той му подаде картонче, на което собственоръчно беше изписал с химикал: „Касим — екскурзовод“ и телефонен номер.

— Обадете се по-късно. Сигурен съм, че „допълнителната екскурзия“ ще ви хареса — намигна му арабчето.

— Колко? — попита немецът, бръкна в портмонето си и извади тлъста пачка еврови банкноти.

— Не тук, моля Ви се! — стресна се Касим. — Не е безопасно. Обадете се по-късно на телефона, който Ви дадох…

— ОК.

Туристическата обиколка продължи по всички рутинни правила. Немците се редяха на опашка за посещение на Хеопсовата пирамида, купуваха си сувенири от досадните като конски мухи улични търговци, снимаха се с камилите, някои ги яздеха. Онези, които се пазаряха добре, можеха да се качат на камила само за 15–20 долара. За неподготвените туристи цената рядко падаше под сто долара. Повечето немци идваха на пирамидите напълно неподготвени.

Касим приключи туристическата обиколка с пояснения как е бил изграден корабът на фараона, и със задължителната лекция на тема: „Удивителният напредък на техническата мисъл отпреди 5 000 години“, който всъщност беше основата причина толкова много руси, бели и дебели хора да се пържат под жестоките лъчи на слънцето в сахарската пустиня по обяд. Докато туристите се качваха по автобусите жадни и гладни, нетърпеливи да се приберат при климатиците в луксозните си хотели и да се насладят на специалитетите от арабската кухня, Касим набързо обиколи уличните търговци и камиларите, при които беше на процент, за да прибере своето. С джоб, издут от обезценени арабски банкноти и доволна усмивка на уста, той се качи последен в автобуса, взе микрофона и продължи да описва забележителностите на Кайро, покрай които минаваха.

Плащаха му малко повече от 5 долара на ден за този изнурителен и високо квалифициран труд. Трудно се намираха млади и образовани младежи като него — студенти по туризъм, с езици и знания по история. Въпреки всичко, правителството и чуждестранните компании оценяваха труда му на пет долара. „Колко му е да си купиш арабин“ — ядосваше се Касим и правеше всичко възможно да заработи някоя пара допълнително. Занимаваше се с незаконна обмяна на валута по улицата и в хотелите, продаваше пиратски дискове, изнамираше по някой грам първокласен египетски хашиш за най-упоритите гости на страната, но го правеше внимателно, на дребно и изключително рядко, за да не си насилва късмета.

Основният му приход идваше от „комисионите“, които му даваха алчните търговци на „антики“ и камиларите покрай пирамидите. От един взимаше 10%, от друг — 50%. Всичко в арабския свят беше въпрос на договорка и на лични контакти, а Касим знаеше много добре как да се оправя, защото беше израснал сам, без помощта на своите родители. И може би точно това го отличаваше от неговите връстници и съученици. Те се бяха примирили с живота, който семействата им бяха избрали вместо тях.

Докато обикаляше безцелно из мръсните улици на многомилионната египетска столица, Касим разсъждаваше върху възможностите, които му предлагаше този град. Беше млад, добре образован и следваше една от малкото специалности, с които реално можеше да изкарва пари от знанията, получени в университета. Занимаваше се с туризъм и това му доставяше удоволствие. Обичаше да контактува с хора от различни краища на света, да изучава тяхното облекло, маниерите им, да се вглежда любопитно в скъпата техника, която носеха със себе си.

В същото време той знаеше перфектно, че дори да завърши с отличен успех и да натрупа стаж, нямаше шанс да стигне кой знае колко далеч в туристическата индустрия. Над половината от неговите съграждани не можеха да четат и само 3 % използваха интернет вкъщи, беше чел някаква статистика във вестника преди време. Това означаваше, че развитият египетски туризъм много трудно можеше да си осигури достатъчно квалифициран персонал. Да, наемаха доста араби и понякога им плащаха добре. Особено ако работеха като пиколо, главен готвач или сервитьор, изкарваха бакшиши, но това беше максимумът, на който можеше да се надява един арабин, дори и добре образован като Касим.

Западните компании идваха в Кайро с вносен управленски персонал, с пазарни проекти и туристическо ноу-хау, което бяха придобили в други страни. Те разчитаха на местните само за нискоквалифицирани длъжности. Колкото опитен и образован да беше, западняците никога нямаше да го допуснат до скъпо платените си работни места в администрацията. Беше обречен да бъде „момче за всичко“ до края на живота си и да разчита единствено на подаяния поради простата причина, че беше арабин. Белите не вярваха на арабите. Страхуваха се от тях, а Касим беше сигурен, че заслужава нещо повече от тяхното недоверие, и от трудно изкараните си бакшиши. С други думи, той беше различен.

Измъкна се от мизерното гето в центъра, където три многодетни семейства си поделяха един апартамент и където по-високите сгради си изхвърляха боклуците върху покривите на по-ниските, а песъчливите улици бяха вечно покрити с прах и изсъхнали изпражнения. Нае си квартира още 18-годишен и започна да се издържа сам. В началото му беше трудно, но постепенно се научи да свързва двата края. Записа се студент в туристическия колеж и реши тотално да промени съдбата си. Нямаше намерение вечно да търпи мизерията на пренаселения, мръсен Кайро. Мечтаеше си за тихите квартали с много зеленина и за големите къщи от покрайнините, които беше гледал по филмите. Мечтаеше си за Америка. Искаше да отиде там, да стане част от тази огромна, богата, непозната страна и да си пробва късмета. Вярваше в своята щастлива звезда и никога нямаше да се откаже от намеренията си, въпреки конфликтите в семейството.

Като всеки арабин той беше израснал в многолюдно и сплотено семейство. Братята, сестрите му, вуйчовците, лелите, снахите — всички живееха заедно, наблъскани в теснотията на единствения семеен апартамент, и по цял ден продаваха труда си за жълти стотинки или крадяха. Редуваха нощувките вкъщи с нощувките в ареста, като по този начин освобождаваха малко пространство за останалите обитатели на жилището.

Той не беше съгласен с тази съдба. Не считаше това за нормално и нямаше намерение да се примири. Стигна дори до пряк конфликт с баща си и не му се подчини. Изгониха го от къщи и той беше принуден да се оправя сам. Щеше да им покаже, че може повече от тях! Повече от всички тях! Ето че вече учеше в университет. Това му даваше уникалната възможност да пътува като стажант в чужбина и да се опита да емигрира. Всички египтяни мечтаеха за парите на Америка, Саудитска Арабия, Западна Европа или Обединените Арабски Емирства, но малко от тях бяха студенти, знаеха езици и имаха положителната мотивация да се откъснат от света, който Касим намираше за скучен.

Да, той възприемаше своя собствен свят като скучен. Тук нямаше никакви приключения, всичко беше предвидимо и предварително планирано — още от раждането, та чак до смъртта. Не съжаляваше за изборите, които беше направил. И какво имаше да губи? Каква беше алтернативата? Да прекара юношеството си в мизерията на гетото? Да го оженят за жена, която дори не познава, избрана от баща му заради скапаната зестра? Да се примири да бъде слуга до края на живота си и да умре, заобиколен от внуци и правнуци — единственият смислен резултат от неговото съществуване? „Благодаря, но не, благодаря!“, обичаше да повтаря Касим и да се усмихва на собственото си чувство за хумор. Беше оптимист.

* * *

По пътя към общежитието Касим реши да се отбие в компютърната зала на Абдула — негов приятел, който беше наследил малкия семеен бизнес от баща си. Щяха да изпият по един чай, да побъбрят и да обсъдят нещата от живота така, както могат да ги обсъждат само истинските араби — почти на шега и без да бързат за никъде. Абдула беше приятен човек. С него винаги можеха да се убият няколко часа в сладки приказки. И тъй като приятелят му живееше малко встрани от маршрута към общежитието — в престижния квартал „Насър сити“, Касим се метна в една от претъпканите маршрутки, която щеше да го остави съвсем близо до тях.

— Здравей, Абдула, как си? — Касим отвори широко ръце, за да прегърне своя стар приятел.

— В името на Аллаха! Откога не си ми идвал на гости, какво те води насам? — онзи радостно запрегръща гостенина си и го зацелува по двете бузи.

Отстрани горяха скарите, на които се приготвяха въглени за наргиле. Компютърната зала имаше само двама души персонал — нейният собственик и малкото му братче, което пъргаво разнасяше въгленчета и чевръсто сменяше „главите“ на наргилетата, подредени до всеки компютър. Тук младежите от квартала се събираха да играят електронни игри, да бъбрят, да пият чай, да пушат наргиле и да чатят. Туристи се навъртаха рядко. Залата беше прекалено задимена и мръсна за вкуса на западняците, пък и незаконният Уиндоус на арабски представляваше сериозна езикова бариера. Освен това нито Абдула, нито братчето му разбираха английски. Те само пълнеха наргилетата и поддържаха компютрите. Изкарваха достатъчно, за да живеят нормално, и бяха щастливи.

— Сядай, сядай, заповядай! — Абдула дръпна един пластмасов стол в импровизираното „кафене“, което беше устроил на входа на интернет залата. Огледа се за малкото си братче, подсвирна му и заповяда:

— Две наргилета и сложи от най-хубавия тютюн! Донеси чай, захар, мляко и по-бързо!

— Много го юркаш, недей така, малкият още няма десет години — усмихна се Касим.

— Трябва да свиква. Да знае, че парите се изкарват с труд, да има уважение към работата. Ако не го науча аз, животът ще го научи по трудния начин.

— Ако е рекъл Господ, ще се научи! — Касим допря длани в символична молитва и отправи поглед към небесата, където в момента се намираше опушеният таван на интернет кафенето:

— Аллах е велик!

— Аллах е велик! — потвърди Абдула.

В същия момент малкото му братче постави две наргилета на масата, разпали въглените, нареди чашите с чай, мляко, захар и изчезна, за да обслужва другите клиенти на заведението.

Двамата младежи извадиха от калъфите на коланите си мундщуци, каквито всеки уважаващ себе си арабин носи от хигиенни съображения. Сложиха ги на върха на маркучите и запушиха бавно, в пълна тишина, като поглъщаха ароматния дим с насладата на опитни пушачи.

— Как върви работата, има ли бакшиши? — Абдула пръв наруши мълчанието.

— Не се оплаквам — Касим издиша гъст облак дим и отпи от чая, за да си намокри гърлото. — Всичко е както обикновено.

— Вашите как са, още ли сте скарани?

Касим се намръщи. Защо разговорите винаги започваха и свършваха със семейството? Трябваше ли да отговаря на едни и същи болезнени въпроси всеки път? Беше скаран с баща си и толкоз! Всички знаеха това. Не си говореха по телефона дори. Виждаха се само по празниците, от уважение. Всеки да си гледа живота! Усещайки неудобството, което причинява, Абдула се извини и смени темата:

— Добре де, ами училището?

— Аз не съм ученик, аз съм студент — усмихна се Касим — Сесията свърши, взех изпитите с отличен!

— Горд съм, че имам такъв приятел! Аз не бих издържал да слушам лекции по цял ден, да пиша уроци и да чета дебелите книги. Не е за мен тая работа! Вместо да ти се сърдят, вашите трябва да се гордеят с теб. А те…

— Моля те, да не се връщаме на нашите! Те нямат никаква представа какви предимства дава образованието в една страна, където младите са безработни и не могат да четат. Твърдо съм решен да замина за Америка и на всяка цена ще замина. Ще видиш като ти пратя картичка от Ню Йорк някой ден!

— Па-па-па-пара-ра-ра-ра-па-па-парара, — Абдула засвири мелодията на „Ню Йорк, Ню Йорк“, защото не разбираше текста:

— Ама ти виждал ли си какви опашки има пред американското посолство? Всеки иска да работи в САЩ, да не мислиш, че си единствен?

— Знам, обаче ако волята на Аллах е да замина за Америка, все ще намеря някакъв начин!

— Така е. Човек предполага, Господ разполага — съгласи се неговият приятел.

— И все пак, — продължи замислено той, — знаеш, че белите ни мразят. Мислят, че всички араби са терористи. Защо не емигрираш в някоя арабска страна, където поне ще си сред свои?

Касим не искаше да спори колко скучен и еднообразен е животът в арабския свят. Той знаеше, че на неговия приятел тук му харесва. Беше се нагодил, оцеляваше някак и нямаше нито желание, нито воля да промени каквото и да било. Докато мислеше как да отговори, без да го обиди, и едновременно с това, без да го излъже, как да се изрази хем сериозно, хем на шега, мобилният му телефон звънна и го спаси:

— Айуа!

— Ъъъъ, здравейте, Вие трябва да сте Касим, нашият екскурзовод от пирамидите. Аз съм Франк, дадохте ми вашата визитка, помните ли?

— Здравей, Франк, разбира се, че помня!

Очарован от лекотата, с която приятелят му говори чужди езици, Абдула се намести удобно в стола, захапа маркуча на наргилето и се заслуша в неразбираемите думички с интерес.

— Наистина не знам към кого да се обърна, а Вие ми се струвате свестен, мога да Ви имам доверие, нали? — попита немецът на разваления си английски.

— Да, разбира се, че можете да разчитате на мен!

Настъпи неловко мълчание.

— И? — гласът на германеца звучеше плахо.

„Сигурно си мисли, че съм някакво ченге под прикритие — усмихна се Касим — и вече си представя какво го очаква в арабския затвор“. Съсредоточи се и продължи разговора със сериозен, делови тон:

— Ако нямате планове за довечера, ще мина да Ви взема с едно такси от хотела точно в седем. Тук такситата са евтини, но все пак се надявам да покриете разходите за транспорт.

— Да, да, разбира се!

— Страхувам се, че няма да мога да Ви донеса това, което търсите на място, защото е прекалено опасно. Нали разбирате, тук дори стените имат очи и уши. Но ще Ви заведа в едно много изискано заведение. Посещават го само чужденци и можете да си изкарате чудесно.

Касим нямаше от какво да се страхува, дори и да подслушваха разговора. Не разполагаха с никакви доказателства срещу него. И в крайна сметка европейците от незапомнени времена посещаваха Кайро, за да опитат от качествения египетски хашиш. Какво толкова има, нали трябва да се развива туризмът? Местните се бяха погрижили това да става без излишни демонстрации.

— Радвам се да го чуя. Добре тогава, ще Ви чакам в седем пред хотела.

— Доскоро! — Касим натисна червената слушалка.

Абдула продължаваше да го наблюдава с любопитство:

— Какво, пак някоя далаверка, а?

— Немците са големи напушалки. Знаеш как е.

И двамата отпиха от чая с мляко, смеейки се.

— Виж, трябва да тръгвам след малко, защото хотелът е наистина далеч. Можеш ли да ми дадеш малко пари назаем за таксито, обещавам в най-скоро време да ти ги върна. Немецът ще плати за всичко.

— Разбира се, ти винаги връщаш заемите навреме, как няма да ти дам? — Абдула бръкна в джоба на стария си, надупчен от горещите въглени за наргиле панталон, извади шепа намачкани банкноти и ги постави на масата:

— Това трябва да ти стигне.

— Благодаря! Ти си истински приятел! — Касим стана, напъха парите в джоба си и подаде ръка:

— А сега трябва да вървя! Благодаря ти за гостоприемството и за всичко. Извинявай, че така бързам, но съвсем бях за забравил за уговорката си с клиента.

— Няма проблеми, върви! Друг път ще се видим, ще си поприказваме. Мини, когато си по-свободен — Абдула стисна ръката му, без да става от стола. Беше се размекнал от силния тютюн.

— Виждам, че имаш свободен компютър, ще седна само за пет минутки да си проверя пощата, ок?

Без да отговори, Абдула се провикна на малкото братче да пусне четвърти компютър.

Санкт Петербург, Русия. В наши дни

Задната врата на волгата се отвори и в колата нахлу смразяващият зимен вятър. Заедно с него в купето влязоха красиво русокосо момиче на не повече от 20 години и доста по-възрастен от него, възпълничък, очевидно платежоспособен господин. И двамата бяха облечени в маркови дрехи, миришеха на скъп парфюм и на вносен алкохол. Разговаряха превъзбудено, като дори не забелязваха присъствието на шофьора пред себе си.

Понякога Алексей взимаше нощна смяна, защото трафикът беше по-слаб, а тарифата и бакшишите растяха с напредването на нощта. Така с по-малко труд можеше да заработи повече копейки, но те идваха за сметка на недоспиването и на скуката от дългото чакане пред заведенията, както и на разправиите с подпийнали клиенти. Времето на пиацата убиваше с четене на книги, а останалото беше въпрос на опит.

Още от самото си появяване клиентите му станаха антипатични. Бяха арогантни, богати и щастливи, за разлика от него. Напомняха му на онази реклама по Fashion TV: „Kremlyovskaya: the toast of New Russia“. Колкото и да обичаше водката, Алексей мразеше вкуса на „Нова Русия“. Тя не му предлагаше нищо друго, освен изтощително бачкане и умопомрачителни сметки за плащане. Някак не успяваше да се пригоди към новия начин живот. Той изпъшка с досада, затвори книгата, върху която дремеше под светлината на нощната лампа, погледна в огледалото за обратно виждане и попита:

— За къде ще пътувате?

Двамата го изгледаха с хладно презрение — като аристократи, чийто разговор е бил прекъснат от някакъв придворен лакей и без да му отговорят, продължиха да се забавляват. Пияният чичко-паричко разказваше безумно тъпа случка от детството си, а малката кифла се радваше и пляскаше с ръце.

Раздразнение и гняв смениха досадата у Алексей. Той стисна здраво волана, вдиша дълбоко и бавно започна да брои до десет наум, за да си успокои нервите. Много му се беше събрало напоследък! Имаше само два варианта: да ги изгони да търсят друго такси в студената зимна нощ или да бъде максимално любезен и да изкара тлъст бакшиш. Избра втория вариант. Така беше по-разумно. „Ако ще се заяждаш с клиентите, по-добре да беше останал на топло в леглото!“ Без повече въпроси той запали колата и потегли.

— А вие на къде? Да не би да можете да четете мисли, а? — наглата физиономия на богатия господин лъщеше предизвикателно в огледалото за обратно виждане. От изпития алкохол изглеждаше още по-мазен и тлъст.

„Дръж си езика зад зъбите! Ще изтърпиш, докато опразнят купето, а после ще изчезнат от живота ти завинаги!“ — напомни си шофьорът.

— Не съм включил брояча. Предположих, че ще ви е по-приятно да разговаряте, докато се разхождаме из града, вместо да стоим на едно място — с изкуствена усмивка рече той.

— Молодец! — потупа го по рамото онзи отзад. — Виждаш ли, скъпа, човекът мисли как да достави удоволствие на своите клиенти!

„Скъпата“ въртеше кичур коса около пръстчето на дясната си ръка и мълчаливо зяпаше светлините на града през прозореца. Разговорът беше приключил.

— Клуб „Плаза“! — нареди спонсорът.

Алексей направи плавна маневра по пустия булевард и пое в обратна посока към Ермитажа.

Беше три часът сутринта и по това време на денонощието все по-рядко се мяркаха коли. Преминаващите от дъжд на вятър автомобили ясно показваха разслоението в руското общество. Чуждестранните туристи, които возеше понякога, лесно се впечатляваха от контраста. Човек можеше да види 30-годишна Лада, а веднага след нея — чисто нов Майбах. Гостите на страната нямаха дори бегла представа колко труден беше животът на обикновените хора в Русия. Санкт Петербург непрекъснато догонваше Москва като най-скъпия град на планетата. Наемите, сметките и поддръжката на автомобила понякога се превръщаха в непосилно бреме. Да не говорим колко недостъпни бяха забавленията за хора като Алексей. Той трябваше да работи две нощни смени, само за да си плати входа и да поръча питие в клуба, към който се бяха запътили неговите клиенти.

Едно време не беше така. Тогава се чувстваше горд и войнишката униформа му носеше привилегии. Заплатата му беше достатъчно голяма, за да могат двамата с бившата му жена да живеят като бели хора. Пък и цените в родната му Одеса бяха едни, а тук — съвсем други. Защо ли я беше послушал да се преместят в този скъп град, където едва свързваше двата края. Беше изтеглил кредит, изплащаше вноски, беше подписал договор с таксиметровата компания. Нямаше мърдане, а сега, след като Таня го напусна, единственото, което му оставаше, бе работата.

Алексей се загледа в халогенните фарове на засиления в насрещното платно Мерцедес. Колко малко му трябваше, за да приключи с цялата гадост, в която се беше превърнал животът му — един жест, един лек наклон на волана вляво и всичко щеше да свърши още сега. Онези отзад със сигурност имаха какво да губят за разлика от него.

Колата едва забележимо настъпи осовата линия. Халогенните фарове превключиха на дълги и Мерцедесът ги подмина с натиснат клаксон. Това го изкара от хипнотичния транс, в който беше изпаднал. Прибра се в своето платно, погледна кръстчето, закачено на огледалото за обратно виждане, и благодари на Бога. Двамата отзад се целуваха страстно. Дори не подозираха, че току-що са се разминали на по-малко от метър със Смъртта.

Пристигнаха. Алексей отвори вратата на дамата, обиколи автомобила и учтиво помогна на дебелия й кавалер да излезе от колата. Знаеше от опит, че подобни жестове се заплащат добре, особено ако се прилагат публично — пред някой известен клуб, и най-вече — ако клиентите му са претенциозни и подпийнали. Оказа се прав. Едрият господин натъпка в джоба на ризата му повече пари, отколкото се надяваше да изкара за цяла вечер. Вратите на клуба се отвориха и техно музиката погълна двойката празнуващи. Алексей потъна обратно в тишината на купето.

Сърцето му заби лудо при мисълта за това, което можеше да се случи преди малко. Потърка парите в бузата си, отправи кратка благодарствена молитва и пое към панелното жилище, което държеше под наем в крайните квартали. Другият вариант беше да остане пред клуба и да изчака, за да прибере някой пияница, но умората и недоспиването си казваха думата, пък и беше заработил достатъчно за вечерта.

* * *

Олющените тапети и мухлясалите стени в коридора на квартирата бяха първото нещо, което виждаше всеки път, когато се прибираше от работа. Караха го да си дава сметка за огромния контраст между прекрасно реставрираните сгради в центъра, между лъскавите бутици, модните кафенета, стъклените офиси и мизерните условия, в които живееше. Едва успяваше да изплаща наема на двустайното жилище. То се състоеше от тясна и неудобна всекидневна, претрупана от старите мебели на хазяите, останали още от времето на социализма, миниатюрна спалня, където трудно се събираха двойният матрак върху земята и един стар колкото света дървен гардероб. Останалото беше малка, свряна в дъното на коридора кухня, пълна с хлебарки. До нея имаше миризлива тоалетна с душ.

Нищо чудно, че Таня беше избягала от тази дупка. Тя все още беше млада и красива, искаше да се забавлява и да гребе от живота с пълни шепи, а заплатата на Алексей едва стигаше да покрие разходите по наема и сметките за това отвратително жилище. Дори не беше негово. „А нещата можеха да бъдат толкова различни, ако си бяхме останали в Одеса“ — въздъхна той и отвори хладилника. Извади полупразна бутилка водка.

Седна върху диванчето в кухнята, сипа си догоре и пи на екс. Облегна се, затвори очи и остави алкохолът да завладее уморените му крайници, да стопли кръвта му и да отпусне схванатите от продължителното заседяване пред волана мускули. Заслуша се в тишината, нарушавана единствено от тиктакането на стенния часовник. „Още една антика от едни отдавна отминали, по-добри времена.“ — помисли си той. Остави на спомените да го завладеят. Те бяха единственото доказателство, че някога беше живял истински…

* * *

Уволни се от Съветския военноморски флот като старши матрос, на 22 години, след четири години вярна служба на Родината. Ех, колко млад беше тогава, как искрено вярваше в наивния идеал за „светлото“ бъдеще, когато всички хора трябваше да бъдат равни! Беше готов да защитава това бъдеще с цената на живота си и ревностно да пази морските му граници от чуждо посегателство. Беше силен и енергичен. Обичаше да казва, че морето му стига до колене.

Избра професионалната реализация в армията, защото я познаваше добре. Беше прекарал целия си съзнателен живот, откакто навърши пълнолетие, в армията. Имаше и други причини. Той обичаше родната Одеса и не искаше да се мести да живее другаде. Напуснеше ли армията, рискуваше да го изпратят да бачка „по разпределение“ в някой металургичен завод на стотици, дори хиляди километри далеч от брега на Черно море, където беше израснал. Техните нямаха достатъчно връзки, за да го уредят на хубава работа в града, а военните му обещаха, че може да служи в Одеса. Предложиха му висока заплата, уважение в обществото, безплатна храна и дрехи, евтини почивки и възможност за командировки в чужбина по време на военните обучения, провеждани съвместно с другите държави-членки на Варшавския договор. Какво повече можеше да иска от живота? Пък и в армията правилата бяха ясни. Връзките и политическите пристрастия имаха значение, както навсякъде другаде, но в дисциплинирания живот на матроса субективният елемент се усещаше по-слабо, колкото в цивилния свят. Ако си старателен и прилежен, ако спазваш правилата и не нарушаваш заповедите, ако учиш и се развиваш, можеш да вървиш напред, никой не те спира.

С броя на нашивките по пагона растяха отговорностите и задълженията, но заплатата и привилегиите също се увеличаваха. Всеки си получаваше заслуженото, а именно — това, за което бе учил и това, за което бе работил. Всички си знаеха мястото в йерархията. Правилата бяха ясни. Политсекретарите, комсомолските връзкари и разни други протежета получаваха много повече, отколкото даваха, но те бяха малко на брой, пък и Алексей изобщо не се интересуваше от политика. Спокойно можеше да преглътне тяхното присъствие и да гледа собствения си живот.

Никога нямаше да забрави първата им среща с Таня. Беше девети май, Денят на победата — слънчев и прекрасен пролетен ден. Настроението на всички беше приповдигнато, особено на войниците, които след края на официалния парад получиха по една седмица домашен отпуск. Облечени в белите си парадни униформи, Алексей и още няколко матроса от неговото отделение бяха седнали на лятната тераса в един от ресторантите по главната улица и пиеха бира. Радваха се на хубавото време, както и на оживлението в града, и с неприкрита гордост отвръщаха на погледите на засрамените ученички от съседната маса, които оглеждаха безупречните им униформи, говореха си на ухо, смееха се и се закачаха помежду си.

Една от тях беше Таня — неговото „портокалово момиче“. Нарече я така, защото когато най-после събра смелост да отиде и да я заговори, лапнал небрежно цигара и напъчил гърди като истинско петле, тя толкова много се притесни, че без да иска ритна масата и разля оранжадата си върху чисто белия му панталон. Получи се чудесно извинение двамата да излязат от заведението, съпроводени от подмятанията и подсвиркванията на неговите другари. Тръгнаха към една чешма в морската градина, където тя щеше да му помогне да си измие панталона.

Още щом стъпиха на главната улица, Таня го хвана под ръка и двамата закрачиха като истинска двойка. За поруменялото от срам момиче това беше чудесна възможност всички да видят, че върви с един истински матрос, а за Алексей — въпрос на чест да козирува пред униформените, с които се разминаваха, придружен от толкова невинно и красиво червенокосо създание.

Следваха дългите безсънни нощи, изпълнени с напрежението и трепета на любовта. Колко пъти Алексей прескачаше оградата на казармата, облечен в цивилни дрехи, за да може тайничко да се среща с Таня през нощта — без знанието на неговите началници и на нейните родители. Двамата минаваха по страничните улички, прегърнати и влюбени. Нямаха търпение да стигнат до квартирата на Настя — студентка в Одеса и далечна братовчедка на Таня, която великодушно й беше дала ключ, за да има къде влюбените на спокойствие да се усамотяват по време на ваканциите, които тя прекарваше в родния си град.

Веднъж направиха изненадваща вечерна проверка и разбраха за бягството на Алексей, а после го наказаха, но той лежеше в карцера по-щастлив от всеки човек на свобода. Мисълта, че след като излезе, ще може отново да види и да прегърне своето портокалово момиче, го зареждаше с безкраен оптимизъм, а любовните писма, които четеше и препрочиташе по време на принудителното си уединение, му даваха сили и воля за живот.

След уволнението Алексей изчака Таня да навърши пълнолетие, за да могат да се оженят. Заживяха в къщата на неговите родители, а той се почувства истински щастлив — така близо до морето, което обожаваше, беше срещнал и любовта на живота си.

Таничка беше чудесна съпруга и много добра домакиня. Уважаваше родителите му, с които се разбираха чудесно. Когато Алексей се прибереше след дългите наряди или учебни плавания, в родния му дом го очакваха вкусната майчина гозба и топлата прегръдка на портокаловото момиче. Не им се налагаше да плащат наем, пък и заплатата на Алексей беше достатъчно голяма, за да може да издържа семейството и да помага на родителите си. Таня си намери работа като шивачка в една от местните текстилни фабрики. Тъй като мъжът й беше военен, а военните винаги имаха предимство, тя лесно успя да избегне назначението в някое далечно и забутано в провинцията селце, за разлика от повечето й колежки, които все още бяха несемейни. Двамата живееха щастливо, започнаха да правят планове за деца и всичко щеше да бъде чудесно, ако не беше дошла Перестройката.

Настъпиха мъчни времена. Спестяванията на неговите родители потънаха в една от многото финансови пирамиди от началото на прехода. Възрастните хора се поболяха от мъка и скоро напуснаха белия свят. Приватизираха фабриката на Таня и тя остана на улицата заради липса на достатъчно стаж. Съвсем скоро започнаха съкращенията в армията и Алексей също загуби работата си. Въпреки че инфлацията беше стопила държавната му заплата до 30–40 долара на месец, службата все пак му гарантираше някаква сигурност, пък и предлагаше безплатна храна и облекло. Помощите за безработни, на които трябваше да разчитат, стигаха колкото за един килограм сирене и няколко хляба месечно.

Светът се обърна с главата надолу — всички масово грабеха от държавното имущество и всеки търсеше начин да се спасява поединично в хаоса, който престъпниците създаваха, за да могат по-бързо и евтино да приватизират държавната собственост. Фалираха предприятия и банки, опашките пред бюрата по труда растяха по-бързо от цените, а помощите не достигаха за всички. Появиха се новите олигарси, които определяха правилата на пазарната икономика, след като безнаказано присвоиха резултатите от труда на няколко поколения преди тях. Сега важно кръстосваха улиците, скрити зад бронираните стъкла на своите джипове и мерцедеси. Приличаха на едри, сити вълци сред стадо измършавели овце.

Алексей постегна старата лада на баща си и започна да работи на черно като таксиметров шофьор. Да шофира беше единственото, което можеше да прави извън изпълнението на военния наряд. Той познаваше родния си град в детайли и бързо свикна с професията. Вместо данък към държавата, плащаше рекет на престъпна групировка, която държеше монопола върху частните превози в града. Заплатата си изкарваше нелегално. Освен старите коли на бившата държавна таксиметрова компания, нито едно от „новите“ таксита не носеше обозначаваща маркировка. За да се придвижиш от точка А до точка Б в Одеса, беше достатъчно да махнеш с ръка на улицата и да разчиташ, че някой от много скрити превозвачи ще спре и ще те качи. Нямаше броячи и фиксирани тарифи, всичко беше въпрос на договаряне. Много безработни избраха този начин за припечелване на средства. За да запазят здравето и колите си непокътнати, те трябваше да плащат рекет под формата на „застраховка“ за автомобила. Конкуренцията растеше непрекъснато поради големия брой безработни, а заедно с нея растеше и „правото“ за упражняване на професията. Настъпи момент, в който Алексей трудно успяваше да събере достатъчно пари за храна.

Таня търпеливо и с разбиране споделяше несгодите и лишенията на съвместния им живот, но недоволството й растеше с всеки изминал ден. Беше млада и красива, непрекъснато получаваше примамливи предложения за охолен живот от току-що пръкналите се новобогаташи. Чувстваше, че заслужава лукса, който навираха под гордо вдигнатото й носле, но любовта към Алексей и страхът, че може да го загуби, побеждаваха изкушенията поне в началото. Търпението й обаче намаляваше, премазано от нищетата. Тя гледаше филми и телевизионни предавания, четеше в луксозните списания за охолния живот и за по-добрите възможности, които предлагаха големите градове в Русия. Бързото развитие на търговията и индустрията там разкриваше множество работни места и отчаяни хора от всички краища на бившия СССР отиваха да търсят късмета си в руските мегаполиси.

По лошо стечение на обстоятелствата някакъв богат местен търговец на бижута я набеляза за своя жена. В началото започна с добро — изпращаше й редовно цветя и любовни бележки, които Таня криеше от Алексей и бързаше да изхвърли в боклука, преди той да се е прибрал от работа. После пред къщата им започна да дежури черен автомобил с трима подозрителни типове, които я преследваха навсякъде из града. Въпреки че се притесняваше за себе си и за живота на Алексей, тя всеки път грубо затваряше телефона и отказваше всякакви предложения за среща със златаря. Не смееше да сподели със съпруга си, защото се страхуваше от неговата избухливост. Не беше ревнив, но напоследък пиеше все повече водка и непрекъснато заплашваше, че ще застреля някого с личния си „Макаров“, останал му в наследство от армията.

Един ден на вратата се почука. Наглият златар се появи лично на прага на дома й, посред бял ден, придружен от четирима гардове. Подари й огромен букет цветя и диамантен пръстен, който струваше цяло състояние. Даде й право на избор — доброволно да напусне мъжа си или принудително да се раздели с него. Тя му каза, че се нуждае от няколко дни, за да помисли. Получи 24 часа. Вечерта Таня разказа всичко на Алексей със сълзи на очи и от своя страна му постави ултиматум — ако иска да прекарат остатъка от живота си заедно, трябва да заминат незабавно за Москва или за Санкт Петербург. Изборът беше негов. Тя отказваше да живее дори още един ден с всичкото това напрежение и с мизерията на „Нова Одеса“.

Алексей избра Санкт Петербург, защото беше свикнал с близостта на морето, въпреки че там го чакаше друго море, не неговото. Оставаше само да се справи с подозрителните типове, които дебнеха жена му пред собствената им къща. Първата мисъл, която му мина през главата, като на всеки честен гражданин, беше да се обади в милицията, но бързо стигна до извода, че мошениците със сигурност играят на вързано със силите на реда. Всички правеха така. Нито едно престъпление не беше възможно без добре платеното съгласие на държавата. Тогава прибегна до втория вариант. Вдигна телефона и покани „на вечеря“ няколко стари приятели от флота, като им каза, че има „изключително голям и неотложен“ проблем за решаване. Налагаше му се да говори кодирано, защото се съмняваше, че може да подслушват домашния му телефон. Обаждането беше ясен сигнал за неговите военни другари, че трябва да дойдат на срещата въоръжени.

Нагостиха се с вкусна вечеря, а предаността и желанието на приятелите му да съдействат с всички позволени и непозволени средства го трогнаха до сълзи. Но Алексей не искаше да тръгва на война срещу мафията. За какво щеше да се бори? Какво щеше да защитава? Мизерните стотинки, изкарвани с денонощно шофиране из улиците на града? Та дори те бяха невъзможни без благословията на мафията. На него също му беше писнало от всичко. А и войната с подземните групировки го плашеше много по-малко от войната с Таня, която беше непреклонна — искаше да заминат на всяка цена. Несъгласието му щеше да означава само едно — сигурна раздяла. Увереният блясък в очите й показваше безмилостната реалност на този факт. Той не искаше да загуби портокаловото си момиче за нищо на света. Тя заслужаваше много повече от живота, който беше способен да й предложи в момента. Решиха да започнат живота си на чисто в Санкт Петербург.

Набързо стегнаха багажа. Взеха пари назаем от приятелите му, за да могат да купят самолетни билети. Алексей остави ключовете от бащината къща в ръцете на най-верния си другар, с който бяха кръвни братя и „братя по оръжие“ още от армията. Подписаха пълномощно при нотариус, което му даваше право да продаде къщата. По-късно Алексей щеше да получи с банков превод парите в Санкт Петербург, за да могат да започнат новия си живот далеч от дома. Оставаше само да напуснат безопасно страната.

Това се случи малко след изтичането на 24 часовия ултиматум на златаря. Алексей и Таня излязоха от къщата през нощта, преоблечени в дрехите на двама от своите посетители. Когато на другия ден златарят пристигна да получи своето, в къщата им го очакваше неприятна изненада — няколко въоръжени до зъби мъже. За щастие всичко се размина само със заплахи и без да прогърми нито един изстрел. Златарят остана с празни ръце, а Таня и Алексей отпътуваха благополучно за Санкт Петербург.

Парите от къщата дойдоха тъкмо навреме. Алексей купи Волгата и постъпи на работа в една от многото таксиметрови компании в града, след като разбра, че тук соловите изпълнения, каквито имаше в Одеса, не вървят. Членството в таксиметровата компания струваше скъпо, но му осигуряваше достъп до чужденци, които плащаха добре. Въпреки всичко, парите все не достигаха и той на няколко пъти тегли кредити, за да може финансира мизерното съществуване на семейството си в големия град. За деца дори не смееха да мечтаят, а това побъркваше Таня, защото много отдавна беше минала деликатната възраст, когато Природата безмилостно започва да напомня на всяка жена, че е дошло времето да хване „последния влак“.

Алексей правеше всичко възможно да се закрепи финансово. От време на време снабдяваше чужденци, предимно скандинавци, с малки количества дрога или им осигуряваше проститутки за уикенда. Но и тези допълнителни средства не стигаха за нормален живот в един от най-скъпите градове на планетата.

С годините Таня започна да се отчуждава от него. Виждаха се все по-рядко, защото той непрекъснато работеше, почти денонощно, а след като тя смени няколко работни места заради ниското заплащане и нечовешките условия на труд, заряза мечтата си да става дизайнер и изведнъж се отдаде на забавления. Сближи се с някаква неприятна компания от префърцунени дами на средна възраст, които не правеха нищо друго, освен да обикалят по клубовете и да купонясват в търсене на най-добрата партия. Алексей презираше новия й начин на живот, но не можеше да стори нищо по въпроса. Сам беше неспособен да осигури на жена си социалните контакти и забавленията, от които тя толкова дълго се беше лишавала заради него.

Таня заобича лукса и реши да компенсира изгубената си младост. Алексей виждаше, че колкото повече тя се сближава с новата си компания, толкова повече се отдалечава от него, но въпреки всичко оставяше в ръцете й спестените пари, само и само да не я загуби. Тя, от своя страна, ги прахосваше лекомислено за маркови дрехи и парфюми, все едно имаше да му отмъщава за нещо. Постепенно започна да се прибира все по-рядко в мизерната им квартира. Предпочиташе да нощува в луксозните апартаменти на своите приятелки из богаташките квартали в центъра, отколкото да гони хлебарките в кухненския бокс на панелното жилище. Пък и да живееш в панелка от покрайнините не беше престижно според разбиранията на богатите, леко поувехнали, но непрекъснато ухажвани дами от „високото общество“, към което Таня се стремеше на всяка цена.

Алексей прекарваше малкото часове на почивка сам, с бутилка в ръка и разсъждаваше как да събере парчетата от живота си обратно в едно цяло. Всичко сякаш се случваше без неговото участие, бракът му се разпадаше пред очите му, а той не беше в състояние да го спаси. Животът в „Нова Русия“ беше твърде несправедлив към него. Имаше самочувствието на човек, който непрекъснато изпада от класацията. Винаги се опитваше да догони събитията, а те всякога го изпреварваха. Изпревари го и Таня с sms-a, който му изпрати един ден, докато той чакаше поредния клиент на пиацата пред метрото. Съобщението й гласеше:

„Не искам повече да те лъжа. В живота ми има друг мъж. Ще заживеем заедно. Можеш да разполагаш с вещите ми от квартирата, както намериш за добре. Не ме мрази, но не издържам повече така. Обичам те, Т.“

Малмьо, Швеция

Свен се беше приготвил за събирането на своите приятели типично по мъжки: поръча пица и китайска храна по телефона, купи чипс и бира, а специалната изненада — две бутилки „Столичная“, скри в хладилника.

Жена му беше на някакъв стаж в чужбина и той използваше времето в нейно отсъствие, за да си навакса пропуснатото от ергенския живот. „Човек винаги цени това, което няма“ — помисли си Свен, докато с любов гледаше червените етикети на известната руска водка. Седна на канапето пред огромния плазмен телевизор, запали цигара и търпеливо зачака пристигането на своите приятели, като безцелно сменяше каналите.

Първи пристигна Макс — едър, рус мъжага с кръгло лице и типичен за дебелаците благ, шегаджийски характер. Макс беше единственият „бачкатор“ в тяхната компания. Само той не изкарваше парите си зад бюро и компютър, а работеше като багерист по строежите. Беше интелигентен, имаше висше образование, но казваше, че чистият въздух и физическата работа крепят духа му и го поддържат в добро здраве. Преди време се беше пробвал като стажант в една банка — откри, че тесните офисни пространства и вратовръзката го задушават, смени си квалификацията, изкара курсове за багерист и оттогава работеше по строежите. Макс обичаше да си пийва, а грамадният му организъм можеше да побере много алкохол. Ето защо Свен се притесняваше дали запасите му от водка ще стигнат за всички. Надяваше се, че и другите ще донесат по нещичко.

Едрият, русокос викинг го премаза в мечата си прегръдка (обичаше да причинява лека болка със силните си ръце), напсува го няколко пъти гръмогласно, както беше прието да се поздравяват в техния малък антураж и постави върху масата хартиена торба, пълна с нарязани мезета от супермаркета.

— Как е, женичката в командировка, а ти организираш пиршества, а? — ухили се Макс. Зъбите му бяха развалени и имаше отвратителен дъх, но цените на зъболекарите в Швеция бяха непосилни за бачкаторската му заплата. От години се канеше да отиде на „стоматологичен туризъм“ в Източна Европа и да си оправи усмивката, но май не се решаваше повече от страх, отколкото от липса на желание.

— Как мислиш, дали нашите женки не ни слагат рога на тези командировки, а? Като знам ние какво правим в Петербург… — попита той.

— Предпочитам да не разсъждавам върху този въпрос — усмихна се дружелюбно Свен. — А и какво значение има? По-добре човек да разполага с някаква свобода, по-добре да кръшне от време на време, щом душицата му го иска, вместо да си разваля семейството. А и ние винаги се прибираме при жените си след това, нали така?

— Може би си прав! — Макс изсипа огромното си туловище върху канапето. — Притеснявам се само моята да не се влюби в някоя чернилка и да не ме зареже, нали знаеш, жените все разнообразие си търсят. Не могат да разсъждават с главата си.

— Ти пък все едно можеш — перна го Свен по темето. — Мислиш само с долната си глава.

Двамата се сборичкаха върху канапето, ритнаха масата и замалко да разпилеят храните и напитките по земята. Прекъсна ги звънецът на входната врата.

— Остави ме, прасе такова, — ухили се Свен. Отивам да отворя на другите. Макс го изпрати към вратата с другарски шут по задника.

Бяха Питър и Йохан — двама неразделни приятели, израснали от детинство заедно. Йохан работеше като специалист по компютърна защита в местния клон на голяма международна банка, а Питър проектираше машинни части за корабостроителницата в града. И двамата се ожениха по едно и също време. И на двамата им се родиха деца в един и същи месец. Дори жените им си приличаха. Приятелите се шегуваха, че сигурно си ги менкат, без да усетят разликата. Бяха неразделни като братя. Мъкнеха се навсякъде заедно.

— Я да видя какво сте ми донесли! — Свен любопитно надзърна в пазарските торби, които стискаха в ръце.

— Откраднах една бутилка джин от колекцията на баща ми, вчера бях на гости у тях — ухили се Питър. — Старият ще ме убие, ако разбере. И трябва да ходя до Лондон да му купувам. Нали знаеш за неговата мания да колекционира рядък вносен алкохол.

— Някой ден ще му отидем на гости и ще унищожим цялата колекция — поклати глава слабичкият и дълъг Йохан. После сложи в ръцете на Свен туба с два литра домашно вино, произведено незаконно в мазето му.

— Някой ден ще влезеш в затвора за това — смъмри го домакинът. Но беше доволен. Събра се достатъчно пиячка за всички.

— И сега какво, липсва ни само Хелге, така ли? Както винаги ще пристигне последен — измърмори той под носа си, докато Макс грубиянски мачкаше другите двама за добре дошли: хващаше ги през кръста, вдигаше ги високо, докато гърбовете им изпукат, а после ги „изтърваше“ на земята и се смееше гръмогласно.

Зачервен и рошав, Йохан си придърпа един стол, бръкна в джоба на якето си, извади торба с марихуана, хвърли я на масата и започна да свива.

— Охо, — блеснаха очите на „Лудия Макс“, както го наричаха приятелите му, — добре сте се подготвили, момчета!

* * *

Хелге мълчаливо шофираше из чистите, тесни улички на Малмьо. Само той пристигаше на тези сбирки с кола, защото само той не пиеше. Презираше алкохола и подкрепяше сухия режим, налаган от правителството. Чувстваше се така не само заради лошите спомени от миналото. Искрено вярваше, че ако разрешат лесния достъп до алкохол на скандинавците, те бързо ще загубят високия си жизнен стандарт, ще деградират и ще станат мизерници като руснаците. А той не искаше това.

Макар и скучен, животът в малкото градче беше подреден, предвидим и най-вече богат. При всички случаи беше за предпочитане пред хаоса и анархията в съседна Русия, където хората изтрезняваха само сутрин и веднага след това започваха отново да пият. „Не, благодаря!“, казваше си Хелге и се радваше, че живее в една от зоните с най-стриктно отношение към алкохола в цялата страна. Практически на територията на родния му град беше абсолютно невъзможно да си купиш каквото и да било пиене, освен бира, и то в ограничени количества.

Най-близките магазини за алкохол се намираха в датската столица, където цените на пиячката стигаха до звездите, а шведското законодателство разрешаваше внос максимум една бутилка на човек, така че честите визити в Дания също не бяха решение за утоляване на жаждата. И понеже престъпност в града почти липсваше, повечето закононарушители, които попадаха под ударите на закона, бяха нелегалните производители на алкохол. Но шведските затвори нямаха нищо общо със затворите в останалата част на света. Те се гордееха с това, че залагат на превъзпитателната цел на наказанието, а не на назидателната. Попадналите там за нелегално производство на алкохол плащаха голяма глоба, конфискуваха им „частните пивоварни“, но зад решетките те не се превръщаха в престъпници и нямаха никакъв контакт с криминално проявените рецидивисти.

Зависимите от алкохола се лекуваха по специална програма, финансирана от правителството, посещаваха редовно лекции, семинари и прегледи при психиатър, извършваха общественополезен труд, а вечер имаха възможност да се прибират в къщи, ако искат. Дори получаваха заплата за труда си. Така „излежаването на присъда“ за алкохол повече приличаше на някаква държавна работа, отколкото на истинско наказание. И хората не се бояха от нея. Плашеше ги единствено глобата.

С тези мисли в главата Хелге паркира пред блока на Свен. Погледна си часовника. Закъсняваше с повече от час. Отново щяха да го ругаят. За да посмекчи гнева им, носеше бутилка гръцко вино, което беше купил от Копенхаген миналия уикенд. Нямаше нищо против техните малки гуляи.

В крайна сметка те не пречеха на никого. Поркането в домашни условия беше напълно легално, стига да не излизаш пиян на улицата и да не вандалстваш след това. Той осъзнаваше, че тези запивки служат като душевен отдушник за иначе интелигентните му и дисциплинирани приятели. За него бяха възможност да наруши убийствената рутина на ежедневието си и да поприказва с близки хора, които разбираха проблемите му. Надяваше се само Йохан да е взел от хубавата холандска трева, за която ходеше всеки месец до Амстердам. Ганджата му помагаше да се отпусне и го вадеше от депресията за няколко часа. Освен това компенсираше абсолютната му трезвеност за пред останалите.

Вечерта мина както обикновено. Другарчетата се напиха като свине, смяха се до припадък на шегите на Макс. Той винаги имаше по някоя интересна история за разказване, пушиха от силния джойнт на Йохан и гледаха някакъв тъп филм с много специални ефекти, на който така и не запомниха името. След това огладняха, наплюскаха се зверски, пак пушиха, слушаха хеви метъл, играха „пого“, счупиха част от мебелите на Свен и не мирясаха, докато не пресушиха всичкото пиене. Накаря Макс, Питър и Йохан се метнаха в едно такси, което трябваше да ги остави по домовете им, а Хелге се качи на волвото и с леко размътен от „холандеца“ поглед го подкара през тесните улички към огромната си празна къща.

Беше четири и половина сутринта, а на него не му се спеше. Чувстваше се превъзбуден от цялата веселба, а и от леките наркотици. На другия ден пак беше втора смяна, така че спокойно можеше да си отспи преди обяд. В джоба му се мъдреше един много тънък джойнт, подарен от Йохан със заговорническа усмивка „за домашно“. Прибра се, пусна си компютъра и безцелно взе да рови из Интернет, като от време на време си опъваше от джойнта и после го гасеше. Чувстваше се леко и ефирно, сякаш беше най-щастливият човек на земята, и през тези няколко часа почти нищо не му липсваше… поне докато не влезе в служебния си мейл, за да провери кога ще се провежда родителската среща и да погледне учебната програма за следващата седмица.

В заглавието на едно от писмата пишеше:

„Дай си душата на заем и ние ще ти изпълним едно желание“.

Хелге щракна върху съобщението и се зачете. Предлагаха му да сключи сделка с Дявола. Душата му щеше да бъде собственост на Дявола в продължение на една седмица, а в замяна през същата тази седмица, независимо дали вярва в окултните сили или не, Дяволът щеше да му изпълни едно желание. Единственото ограничение беше желанието да разрешава някакъв практически проблем от ежедневието, а не да включва свръхестествени способности като преминаване през стени, четене на мисли или „имам едно желание: всичките ми желания да се сбъднат“. Този номер нямаше да мине. Все пак Дяволът искаше душата му само за една седмица! Никъде не се споменаваха пари. „Услугата“ беше напълно безплатна.

Развълнуван, Хелге доизпуши джойнта и щракна върху линка в края на текста. Озова се в красив и интелигентно направен сайт. Изчете въпросите и отговорите, както и споделените впечатления на хора, чиито желания вече са се сбъднали. Anonymous от САЩ задаваше интересен въпрос:

„Защо му е на Дявола душата ми само за една седмица? Мислех си, че тя му е необходима за цяла вечност.“

Отговорът под него гласеше:

„Успоредно с материалния свят, в който живеете, съществува и един друг, невидим свят. Той се управлява от силите на Отвъдното, които също са невидими за Вас. Тяхната логика е непостижима за Вашия разум, но в същото време материалният свят се подчинява на нея. За нас е по-лесно да изпълним Вашето желание, отколкото да Ви обясним защо Отвъдното се нуждае от душата Ви“.

Хелге се разсмя на глас. Първите автомобили забръмчаха по улицата навън, хората тръгваха на работа, нямаше повече за пушене, а и мозъкът му се беше превърнал в супа от дългата вечер. Трябваше да поспи, за да повъзвърне силите си. Той не вярваше в Бога, следователно не вярваше и в Дявола. Как можеше един благ и всеопрощаващ Господ да отнеме любовта на живота му по такъв нелеп начин? Подобна жестокост беше немислима! И какъв е този Бог, който принуждава невинните да страдат, а оставя главорезите на свобода, за да могат да организират войни, да търгуват с органи и да убиват безнаказано? Така разсъждаваше Хелге.

С интерес щракна върху линка:

„Дай си душата на заем и превърни желанията си в реалност. Подпиши Договора СЕГА!“

На екрана се появи бланка за попълване на желанието в свободен текст. Никаква лична информация не се изискваше, освен съгласието на потребителя с „Общите условия“ по договора. Хелге бързо защрака по клавиатурата и написа в празното поле:

„Искам отново да срещна любовта.“

След това тегли една майна на хората, измислили тази тъпа, но забавна шега, отбеляза, че е съгласен с правилата, и натисна копчето Send. Едно зловещо лице с доволна усмивка му съобщи, че ще бъде изненадан от бързите резултати. Настрои алармата на мобилния си телефон за след няколко часа и изключи монитора. Разтоварен от приятната вечер, Хелге се усмихна, зави се през глава и моментално заспа.

Токио, Япония

Още щом се прибра у дома, Хитоми седна пред компютъра и се зае да чете новите съобщения в чатовете, нюзгрупите, форумите и блоговете, в които беше регистрирана. По необяснима за нея причина това занимание винаги й носеше някакво сладко очарование — тръпката от неизвестността, очакването, че може би някой или нещо, там — в големия свят зад монитора, ще я измъкне от самотата, ще й даде капчица надежда, някакъв стимул да продължава напред. После, разбира се, винаги идваше разочарованието от сблъсъка с действителността, в която Хитоми нямаше абсолютно никакъв личен живот.

В пощенската й кутия се мъдреха 15 нови съобщения — три от тях бяха свързани с досадното училище, домашните и извънкласните занимания, а останалите 12 бяха спам. Мразеше спама. След като прочете служебните имейли, тя се зае да маркира едно по едно ненужните съобщения, за да може да ги изпрати в рая на изтритите файлове и блокираните домейни.

Един от имейлите успя да й привлече вниманието. Беше по-различен от останалите. За разлика от тях, той не предлагаше бързи печалби от лотарията, евтин софтуер или хапчета за удължаване на пениса. В темата му пишеше:

„Дай си душата на заем и ние ще ти изпълним едно желание“.

Хитоми щракна върху съобщението и се зачете. Предлагаха й да сключи споразумение с Дявола. Душата й щеше да бъде Негово притежание в продължение на една седмица, а в замяна през същата тази седмица, независимо дали вярва в окултните сили или не, Дяволът щеше да й изпълни едно желание. То трябваше да разрешава някакъв проблем, а не да включва свръхестествени събития и способности. Дяволът искаше душата й само за една седмица, все пак!

Всеки човек, който подобно на нея живееше в един високотехнологичен и забързан свят, щеше да погледне с насмешка на подобно предложение. Хитоми, обаче, се хвана за възможността като удавник за сламка. Странно е как потънал в самотата си пред синята светлина на монитора, дори разумният човек може да повярва в чудеса. Тя щракна върху линка в края на текста и се озова в един много красив и интелигентно направен сайт. Изчете въпросите и отговорите, както и споделените впечатления на хора, чиито желания вече са се сбъднали. Направи й впечатление въпросът на „анонимен потребител“ от САЩ, който питаше:

„Защо му е на Дявола душата ми само за една седмица? Мислех си, че тя му е необходима за цяла вечност?“

Отговорът гласеше:

„Успоредно с материалния свят, в който живеете, съществува и един друг, невидим свят. Той се управлява от силите на Отвъдното. Те също са невидими за Вас. Тяхната логика е непостижима за Вашия разум, но в същото време материалният свят се подчинява на нея. За нас е по-лесно да изпълним практическите Ви желания, отколкото да Ви обясним защо Отвъдното се нуждае от Вашата душа“.

След като изчете всичката информация в сайта, за да се убеди, че никъде не се крие рекламна уловка или пък някакво плащане, тя с интерес щракна върху линка:

„Дай си душата назаем и превърни желанията си в реалност. Подпиши Договора СЕГА!“

Следваше кратка бланка за попълване, в която вместо някаква лична информация се изискваше единствено съгласието на потребителя да даде душата си назаем за една календарна седмица. В замяна щеше да му се изпълни едно практическо желание. Имаше място, където да напишеш желанието в свободен текст.

Курсорът мигаше в празното поле, а Хитоми беше потънала в колебание и разсъждаваше върху десетките си нерешени проблеми. Какво можеше да избере? Да си намери приятел? Да я приемат в престижен университет? Не! Желанието трябваше да е просто, ежедневно и да може да се сбъдне в рамките на една седмица. Тогава се сети. Наведе се над клавиатурата и защрака:

„Искам да взема семестриалния тест по висша математика с отличен“.

Без да мисли повече, тя отбеляза, че е съгласна с правилата, и натисна Send. На екрана й се появи зловещо лице, което трябваше да представлява лицето на Сатаната. С доволна усмивка то й съобщаваше, че ще остане изненадана от бързите резултати.

Почукването по вратата на детската стаичка я стресна и я извади от унеса:

— Хитоми, вечерята е готова, ела да ми помогнеш да сервираме масата. Баща ти се прибра! — беше майка й.

Предстоеше още една скучна вечеря, в която родителите й щяха да я разпитват за оценките в училище, за контролните, за извънкласните занимания и щяха да чертаят планове за бъдещето й, без да се интересуват от нейното собствено мнение по въпроса. А след вечерята — решаване на гнусните задачи по висша математика и зубрене на теореми и аксиоми до сутринта. С нежелание Хитоми стана от компютъра, изгаси нощната лампа и напусна детската стаичка. В тъмното Дяволът продължаваше да се усмихва доволно от екрана.

Кайро, Египет

Касим очакваше с нетърпение да получи някакво потвърждение от студентската програма за културен обмен, по която беше кандидатствал, и всеки път, когато си проверяваше електронната поща, тайничко се надяваше, че най-после са му назначили дата и час за интервю с истински американец. Разбира се, той не губеше надежда и за зелена карта, но тази възможност му се струваше някак по-далечна и непостижима. Студентските бригади бяха къде-къде по-лесен начин да се измъкне оттук.

За пореден път с досада установи, че кутията му е пълна със спам. Нямаше нито едно лично съобщение — нито от приятел, нито дори от момичето във Вирджиния, с което си пишеха вече близо година и което тайничко се надяваше да срещне, щом веднъж кракът му стъпеше на американска земя. Харесваше я не само заради хубавите снимки, които му изпращаше — беше красива, доста красива за американка, но по-важното: тя беше интелигентна и различна, точно като него. Вярваше в мечтите му и го разбираше. Нямаше нищо против, че е арабин, дори намираше това за привлекателно. Те бяха нетипични представители на два твърде различни свята, между които безплатните интернет технологии бяха изградили здрав мост на доверие, приятелство и защо не — любов?

Прииска му се да й напише дълго писмо, да обясни как постоянно мисли за нея, как прави всичко възможно да замине за Америка и как всеки ден с нетърпение очаква отговор от студентската програма, но той все не идва и не идва. Искаше му се някой да му вдъхне малко кураж, нуждаеше се от нейната подкрепа, от нежните думи, които беше свикнал да получава.

Погледна си часовника — не разполагаше с никакво време. Немците са точни и той не биваше да закъснява. Реши само да изтрие спама и да хване първото такси. Щеше да й пише друг път, когато е по-свободен. Започна да трие съобщенията, но курсорът на мишката му спря върху едно от писмата, което беше по-различно от останалите. Темата му гласеше:

„Дай си душата назаем и ние ще ти изпълним едно желание“

Касим щракна върху съобщението и с любопитство зачете. Предлагаха му да сключи договор с Дявола. Душата му щеше да бъде Негово притежание в продължение на една седмица, а в замяна през същата тази седмица, независимо дали вярва в окултните сили, или не, Дяволът щеше да му изпълни едно желание. Единственото ограничение беше желанието да разрешава някакъв реален проблем от ежедневието, а не да включва свръхестествени способности и други невъзможни неща. Все пак даваше душата си назаем само за една седмица!

„Каква глупост!“ — възмути се Касим. „Кой нормален човек ще повярва в това? Не стига, че лъжат хората, ами правят и голям грях, задето подтикват вярващите към прегрешение. Да сключиш сделка с Дявола! Харам, харам!“ Въпреки че бързаше и че намираше идеята за отвратителна, любопитството в него надделя и той щракна върху линка в края на текста, за да разбере малко повече.

Озова се в един много добре направен сайт. Имаше въпроси и отговори, както и споделени впечатления на хора, чиито желания вече са се сбъднали. „Доста убедително написани измислици!“ Направи му впечатление въпросът на „анонимен потребител“ от САЩ, който питаше:

„Защо му е на Дявола душата ми само за една седмица? Мислех си, че тя му е необходима за цяла вечност?“

Отговорът гласеше:

„Успоредно с материалния свят, в който живеете, съществува и един друг, невидим свят. Той се управлява от силите на Отвъдното. Те също са невидими за Вас. Тяхната логика е непостижима за Вашия разум, но в същото време материалният свят се подчинява на нея. За нас е по-лесно да изпълним практическите Ви желания, отколкото да Ви обясним защо Отвъдното се нуждае от Вашата душа.“

След като изчете всичката информация в сайта, за да се убеди, че няма рекламни уловки или пък някакво плащане от негова страна, Касим с интерес щракна върху линка:

„Дай си душата назаем и превърни желанията си в реалност. Подпиши Договора СЕГА!“

Следваше кратка бланка за попълване, в която вместо някаква лична информация се изискваше единствено съгласието на потребителя с общите условия. Даваш душата си назаем и получаваш едно сбъднато желание. Простичко и ясно. Имаше място, където да напишеш желанието в свободен текст. С известно колебание и голяма доза недоверие Касим написа:

„Искам да замина за Америка.“

Той вярваше в Бога като всеки мюсюлманин, но за разлика от повечето му сънародници, религията не заемаше централно място в неговия живот. Намираше я за скучна и изостанала. Не ходеше на джамия и не се молеше по три пъти на ден. Връзката му с Бога беше дискретна, лична и свещена. „Вярата е въпрос на убеждение, а не на ритуали“, обичаше да повтаря. Толкова много млади момчета затриваха живота си заради сляпата вяра. Ставаха жертва на манипулатори, които им обещаваха място в Рая, ако извършеха престъпление. За съжаление тези момчета не можеха да прочетат Корана и да се убедят сами, че той забранява убийството. Вместо това слушаха какво им се преподава. Заради своята неграмотност те петняха името на Исляма по широкия свят и се подчиняваха на престъпници, които злоупотребяваха с вярата им. Касим беше интелигентен и образован. Даваше си сметка, че връзката с Бога не се нуждае от посредници.

„Това сигурно е някаква шега“ — помисли си той и натисна Send. На екрана се появи зловещо лице, което с доволна усмивка му съобщи, че ще остане изненадан от бързите резултати. За миг Касим потръпна. Обзе го лошо предчувствие, но той махна с ръка и побърза да го прогони от съзнанието си. „Суеверието също е грях! Нямам повече време за глупости!“ — стана, поздрави Абдула, който все още си допушваше наргилето, и пое към оживения булевард, където се надяваше бързо да хване такси.

Санкт Петербург, Русия

След раздялата започна един от най-мрачните периоди в живота на Алексей. Опитваше се да се успокои, че времето лекува всичко, но в ежедневието си не намираше нищо, за което да се хване. Дългите смени зад волана го изтощаваха психически и физически. Парите му стигаха, колкото да продължава мизерното си, самотно съществуване, но само дотук. Нямаше никакви приятели в големия град и не познаваше човек, на когото да се опре, с когото да сподели. Затъваше все повече в бездната на самотата.

Водката му правеше компания, но тя само влошаваше нещата, защото напиеше ли се — в главата му се раждаха надежди, че някога отново може да се съберат с Таня. Непрекъснато се унижаваше пред нея. Молеше я за среща, обаждаше й се по телефона и ту заплашваше, ту обиждаше, ту плачеше и умоляваше. Искаше един-единствен шанс да поговорят на четири очи. Беше сигурен — ще успее да й припомни, че тя е неговото портокалово момиче, че двамата са създадени един за друг. Вярваше в силата на любовта — единственото оръжие, което му беше останало в този груб материален свят.

Затънал в мрачни мисли и спомени, Алексей не можеше да заспи. Търкаляше се изпотен върху двойния матрак на пода на тясната спалня и въпреки умората, сънят отказваше да го споходи. Празната бутилка стоеше изправена до леглото, върху прашасалия мокет. За какво да чисти? Та той никога не посрещаше гости. Хаосът на неподредената квартира допълваше душевната нищета, в която беше изпаднал. Хаос цареше и в мислите, които го тормозеха.

Да отиде на работа беше безотговорно — все още подпийнал, рискуваше да го спрат и да му отнемат разрешителното. Не можеше и да заспи. Реши, че е добра идея да вземе почивен ден и да се поразходи на чист въздух из града — поне за малко да подиша свободата, към която толкова дълго се беше стремил.

Често се залъгваше, че вместо самотен, трябва да се чувства свободен. Но тези опити да изманипулира себе си не му вършеха никаква работа. Крайните форми на самота изобщо не го устройваха.

Копнееше да подари свободата си на някого и познаваше само един човек, подходящ за целта. За съжаление Таня дори не искаше да чува за него. В началото на раздялата им, когато тя все още си правеше труда да отговаря на отчаяните му обаждания по телефона, той беше разбрал, че се е преместила да живее в къщата на някакъв заможен пластичен хирург. Никога нямаше да може да й осигури лукса, който предлагаше един новобогаташ, но пък „къде остана любовта?“ — питаше се той. На моменти му се струваше, че е последният човек на земята, който все още вярва в любовта. Всички други се интересуваха единствено от парите!

„Да вървят по дяволите!“, Алексей стана, облече се и напусна тясното жилище. Задушаваше се в него. Тръгна по стълбите, без да ползва асансьора. Нуждаеше се от малко движение. След 15 минути вече пътуваше с метрото към центъра.

Странно му беше за пръв път да се разхожда из улиците на града така — без кола и без посока, в делничен ден, когато всички бързаха за някъде, а той самият не беше на работа. Изтегли пари от банкомат и реши, че няма да се прибира, докато не ги изхарчи. Направи си план за деня. Животът в армията го беше научил да планира всичко, дори свободното време. Първо щеше да хапне в някоя пицария, за да потисне алкохолния глад, после се канеше да отиде на кино. Не беше стъпвал в кинозала от дете, а Санкт Петербург предлагаше фантастични кина, за които само беше чувал. След филма щеше да потича за тонус по крайбрежния булевард или в някой от парковете, а после — после щеше да си намери непознат, с когото да изпият бутилка водка.

Неоновият надпис „Интернет кафе“ няколко метра по-надолу по улицата му привлече вниманието. В главата му се зароди идея. Реши да напише писмо на старите си другари в Одеса. Да ги покани на гости. Не беше ги виждал от години, а те толкова много му бяха помогнали навремето. Тъкмо щеше да наруши убийствената самота, пък и трябваше по някакъв начин да им се отблагодари най-после. Искаше да ги види. Да поприказват за живота. Кой знае, някой от тях можеше да има интересна идея, можеше да познава правилните хора на правилното място, нали всичко на този свят ставаше с връзки. Със сигурност щяха да измислят начин да си помогнат сами, за да излязат от нищетата. Как не се беше сетил по-рано! „Ако ще правиш частен бизнес, по-добре да е с приятели! — окуражи се Алексей, — в тези вълчи времена всеки друг е готов да те преметне за пари“. Стана му любопитно какво ще се получи. Нуждаеше се от разнообразие. Освежен от ентусиазма на новата си идея, Алексей влезе в интернет кафенето.

Таня го беше научила как да работи с компютър преди много време. Дори бяха купили една машина на старо и пуснаха интернет в квартирата, за да може тя да чати с новите си приятелки, когато не са заедно. След раздялата компютърът стоеше прашен и изключен, а сметката към доставчика — вечно неплатена. Самата мисъл, че може да докосне клавиатурата, върху която толкова дълго бяха шарили пръстите на неговата любима, го изпълваше с тъга. Пък и сам се оправяше трудно, но ето че сега бързо си припомни как да влезе в пощенската си кутия. „Хората са го измислили да е «дуракоустойчиво», миличък! — в спомените му изплува усмивката на Таня. — В днешно време дори първолаците имат имейл“. Сърцето му се сви.

В пощенската му кутия се бяха натрупали много писма, които той знаеше, че трябва да различава от обикновените. Наричаха ги СПАМ — предложения за печалба от лотарията, безплатен софтуер, всякакви кредити, онлайн казина, какво ли не. Тайната му надежда, че някъде измежду тях ще намери писмо от Таня се изпари. Въздържа се да не й напише поредния сърцераздирателен имейл. Знаеше, че тя със сигурност чете тези писма, а може би след това ги изтрива, но никога не си правеше труда да им отговоря. Безразличието и след толкова години съвместен живот го убиваше. Все едно беше някакъв досаден непознат, а не мъжът, с когото все още имаха сключен граждански брак.

Едно от писмата беше по-различно то останалите. В темата му пишеше:

„Дай си душата назаем и ние ще ти изпълним едно желание.“

„Що за глупост е това?“ — Алексей щракна върху съобщението и засрича на разваления си английски. Дяволът му предлагаше сделка. Трябваше да предаде душата си в Негово притежание само за една седмица, а в замяна през същата тази седмица Дяволът щеше да му изпълни едно желание. Желанията се изпълнявали независимо дали вярваш в окултните сили, или не. „Те така или иначе съществуват без твоето знание или одобрение“ — беше мнението на авторите. Имаше ограничение желанието да разрешава някакъв практически проблем от ежедневието, а не да включва свръхестествени сили и способности. Алексей прочете няколко пъти писмото, за да се увери, че никъде не искат от него да изпраща пари. Нямаше желание да се занимава с мошеници. Стана му любопитно. Семената на надеждата най-лесно покълват в душата на отчаяните.

Той проследи линка в края на текста, за да разбере малко повече за тази странна „сделка с Дявола“.

Озова се в много красив и добре направен сайт. Беше пълен с истории на хора, чиито желания вече са се сбъднали. Имаше въпроси и отговори. Най-отгоре стоеше въпросът на „анонимен потребител“ от САЩ, който с основание питаше:

„Защо му е на Дявола душата ми само за една седмица? Мислех, че тя му е необходима за цяла вечност?“

Алексей засрича отговора с интерес:

„Успоредно с материалния свят, в който живеете, съществува и един друг, невидим свят. Той се управлява от силите на Отвъдното. Те също са невидими за Вас. Тяхната логика е непостижима за Вашия разум, но в същото време материалният свят се подчинява на нея. За нас е по-лесно да изпълним Вашите желания, отколкото да ви обясним защо Отвъдното се нуждае от душата Ви за толкова кратко време.“

В дъното на сайта мигаше голям червен надпис:

„Дай си душата назаем и превърни желанията си в реалност. Подпиши Договора СЕГА!“

Имаше и бланка за попълване на желанието в свободен текст. Договорът беше абсолютно анонимен, от потребителя се изискваше единствено да даде съгласието си с общите условия.

„В крайна сметка, ако това е някаква шега или измама, сътворена от хора, те няма какво да спечелят от мен, защото дори не знаят кой съм, — разсъждаваше Алексей, — ако пък наистина Дяволът или някаква по-висша сила стои зад всичко това, тя със сигурност вече знае всичко за мен“. Хладни тръпки полазиха по гърба му. Да си продаде душата на Дявола! Никога не беше предполагал, че животът ще го изправи пред подобен избор.

Алексей се прекръсти, помоли за прошка и написа в карето:

„Искам тя отново да се върне при мен“.

След това натисна Send.

На екрана се появи зловещо лице, което трябваше да представлява лицето на Сатаната. С доволна усмивка то му съобщаваше, че ще бъде изненадан от бързите резултати. За момент изпита силната вътрешна съпротива на вярващ човек, но побърза да се успокои: „Не е грешно човек да воюва за любовта с всякакви средства. Дяволът ми я отне, може би Дяволът ще ми я върне. Прости ми, Господи, за това, че съгреших пред Теб и опетних името Ти! Аз просто искам да обичам и да бъда обичан. Това е всичко. Готов съм да платя цената!“ Отново се прекръсти и забеляза недоверието, с което момичето от касата го гледаше да изпълнява религиозния си ритуал, седнал пред компютъра. Това го смути. Погледна брояча. Сумата за плащане нарастваше застрашително. Все едно се возеше в собственото си такси, но този път като клиент. Нямаше време за губене! Трябваше внимателно да обмисли писмото до Одеса.

Малмьо, Швеция

Върху бюрото в учителския си кабинет Хелге намери жълт пощенски плик за документи, изпратен от неизвестен подател. Чистачката тъкмо излизаше от помещението, когато той пристигна на работа, и му каза, че пощальонът е оставил пратка за него.

Чувстваше главата си празна като хангар. Беше нерешителен и отпуснат. Тревата винаги му действаше така на следващия ден. „А казват, че нямало махмурлук“. Е, това беше приятен махмурлук, защото смекчаваше вечно човъркащите го мисли за самотата и до известна степен го превръщаше в непукист. Дори успокоителните, които гълташе от време на време, нямаха толкова благотворен ефект върху психиката му. Беше спал с дрехите и го беше домързяло да се избръсне, преди да дойде на работа. Малчуганите нямаше да възразят. Те го обичаха. Те бяха неговите малки, сладки божества.

Хелге седна на мекия стол, качи краката си върху бюрото и дръпна пердето, за да може да влезе повече светлина. „Leeet the sunshine, leeet the sunshine in, theeeeee suuuunshine iiiiin“, затананика си той. Дните са извънредно къси през зимата в Швеция и всеки слънчев лъч трябваше да се използва максимално. Някъде беше чел, че ултравиолетовата светлина убивала микробите в стаята. Но предпочиташе да се довери на препаратите на чистачката. Кабинетът му беше уютен и подреден, както винаги. Неговата малка крепост. Тук Хелге винаги се чувстваше комфортно. Особено днес. Снощното приповдигнато настроение не го беше напуснало. Взе плика и разкъса единия му край. Отвътре изпадаха самолетен билет, туристически ваучер и някакво листче хартия, надраскано на ръка. С усилие зачете ситния, грозен шрифт:

„Билети първа класа и настаняване в най-шикозния хотел на Санкт Петербург. Изцяло за моя сметка. Този път няма как да откажеш, защото рискуваш да ти променя физиономията, ако не дойдеш на 35-ия ми рожден ден. Освен това ще останеш без приятели до края на живота си.“

Поздрав,

Лудия Макс

„Значи са знаели! Цяла вечер мълчаха като задници и никой нищо не ми каза!“ Той се усмихна. Наистина нямаше как да им откаже. Пък и каква беше алтернативата му за уикенда? Отново да се разхожда из улиците на Копенхаген сам? Да разглежда едни и същи галерии и музеи за пореден път? Да обядва в едни и същи бистра? „Не, благодаря!“ Този път щеше да се позабавлява. Истински. Пък и не беше стъпвал в Санкт Петербург от малък, когато ги бяха водили на организирана екскурзия от училище. Въпреки че не харесваше руснаците, той имаше смътни спомени за величествената архитектура на техния град. Като прибавеше и забавната компания на най-верните си приятели, със сигурност го очакваше един хубав уикенд.

Хелге набра номера на Лудия Макс, за да му благодари и да му каже, че със сигурност ще се възползва от поканата. Онзи не си вдигаше телефона. „Или още изтрезнява, или вече е на обекта и не чува. Както и да е!“

Написа му кратък, благодарствен SMS. След това събра папките с учебния план, поизтупа си намачканото сако, протегна се бавно, като сънлив котарак, и се запъти към класната стая, където го очакваха шумните малчугани.

* * *

Качиха се на директния полет от Малмьо за Санкт Петербург. Летяха с първа класа на „Аерофлот“ в стар реактивен „Туполев“, произведен още по времето на социализма. Пътуването беше кратко и не предлагаше кой знае какви удобства, но прелестните усмивки на красивите стюардеси и бутилката шампанско с черен хайвер, които бяха включени в цената, повдигнаха настроението на всички. От компанията им липсваше Питър, който неотложно трябваше да присъства на някакво семейно събиране с родителите на жена си. „Само Питър не можа да излети за Питър“ — шегуваха се останалите.

Хелге се чудеше как за пореден път са успели да се измъкнат, без да вземат съпругите със себе си. Отговорът дойде сам по време на разговорите, които четиримата водеха под звуците на кротко жужащия самолет. Жената на Свен отново трябвало да пътува за някакъв семинар в чужбина. Тази на Йохан беше най-голямата работохоличка на света. Нагърбваше се с работа за целия китайски народ и спеше в офиса, а мъжът й кротко буташе службицата, пафкаше джойнт и се наслаждаваше на живота. Макс беше най-лесен от всички. Съпругата му — леко глуповата девойка, с дванайсет години по-млада от него, направо го боготвореше. Гледаше го в очите и изпълняваше всичките му желания. „Купих й малко сладичко и после не я оставих да мигне цяла нощ!“ — хвалеше се Лудия Макс. Тя не беше в състояние да му откаже нищо. С това разговорът за половинките приключи.

Четирима потомци на шведските викинги с нетърпение очакваха самолетът да кацне, за да могат да се хвърлят в завоевания по новите, непознати за Хелге земи.

* * *

Хаосът на летище „Пулково“ беше пълен. Въпреки че туристическият поток в Санкт Петербург традиционно отслабваше по това време на годината, заради дългите зимни нощи и негостоприемния северен климат, имаше много хора. Повечето табели бяха написани на кирилица. От високоговорителите долиташе меката и мелодична руска реч. Добре че приятелите на Хелге познаваха обстановката и знаеха къде точно отиват. Четиримата се провряха през тълпата към изхода на летището, където таксиметровите шофьори ги нападнаха като конски мухи. Макс — като неформален лидер на цялата група и главен виновник за пристигането им, любезно отказваше предложенията на развален руски.

— Откъде се е научил да говори езика? — попита Хелге — Този човек е пълен с изненади!

— Майка му има първа братовчедка от Москва, — отговори му Йохан — навремето избягала от режима във Финландия, а оттам се прехвърлила в Швеция и известно време живяла у тях. Леля му го научила на руски още като малък.

— Че и на много други неща! — ухили се Макс.

— Не ставай глупак, — Свен се намеси в разговора, — ами по-добре кажи как смяташ да стигнем до хотела?

— Ако се качим при някой от тези кожодери, ще ни смъкнат с 60, че даже и със 100 долара до центъра. Ще звънна на моя личен таксиметров шофьор — изпъчи се едрият мъжага. — Вчера го предупредих, че пристигаме. Той поне работи на твърда тарифа. Освен това го помолих да осигури някакви „екстри“ за партито довечера.

— Добре, че си се сетил. Не ми се рискуваше през границата — оживи се Йохан. — Руските затвори не са като шведските.

— За всичко съм помислил, момчета, не се притеснявайте!

Докато чакаха да пристигне транспортът, Макс им разясняваше програмата за следващите два дни. Събота беше ден за релакс — разточителен обяд, сауна, басейнче и масаж. Вечерта щяха да си направят ергенско парти в една от хотелските стаи. На другия ден, след като се наспят, започваше обиколка из дневните барове на Санкт Петербург, която щеше да свърши в някой от шикозните нощни клубове на града.

— Хей, ами кога ще ме разведете по забележителностите? — попита Хелге. — Преди да заминем си купих пътеводител, тук има доста интересни неща, които ми се иска да разгледам: Катедралата „Смолни“, Ермитажа, Адмиралейството, Петропавловската крепост, Зимния…

— Ти пък с твоите музеи — прекъсна го Макс. — Забрави! Нямаме време за губене! За да разгледаш всичко, ти трябват повече от два дни и повече от един желаещ. Нали така, момчета?

Останалите кимнаха в знак на съгласие. Хелге се опита да не дава външен израз на разочарованието си. Хора като неговите приятели разваляха имиджа на скандинавските туристи по света. Търсеха само евтината пиячка и да забършат нещо за чукане. Никой не се интересуваше от огромното културно наследство на този забележителен град. Обаче Макс имаше рожден ден и той трябваше да се съобрази с неговите желания. Обеща си някой път да дойде сам и да разгледа града на спокойствие, както правеше в Копенхаген.

— Ето го и нашият човек! — провикна се Макс.

Пред тях паркира боядисана в жълто Волга, с табела TAXI на тавана. Шофьорът — нисичък руснак със сериозно изражение, излезе енергично от колата, хвърли се в прегръдките на Макс и добродушно остави онзи да го вдигне във въздуха, а след това да го „изтърве“, както обичаше да поздравява всички. Двамата проведоха кратък разговор на руски, после метнаха куфарите в големия багажник на Волгата и се гмурнаха в трафика по широките, красиви булеварди на Санкт Петербург.

— Накъде отиваме? — поинтересува се шофьорът, който изглеждаше смешно малък в седалката пред масивното табло и грамадния волан на волгата.

— „Гранд хотел Емералд“, на Суворовски проспект! — заповяда гордо Макс.

— О, имаш разточителен вкус!

— И така трябва. День рожденя только раз в году! — Изпъчи се едрият турист.

Всички избухнаха в смях.

Докато пътуваха, без излишни приказки шофьорът бръкна в жабката и подаде на Макс прозрачна найлонова торбичка, в която имаше марихуана, загърната в хартия от вестник, и няколко хапчета Екстъзи.

— Това е всичко, което успях да намеря. Би трябвало да ви стигне за два дни.

— Златен си, — потупа го рожденикът по рамото, прибра торбата във вътрешния си джоб и му подаде три зелени стотачки.

Доволен, шофьорът потърка банкнотите в бузата си.

— Говорих с моя приятел. Спомняш ли си Юлия и Наташа? — попита той.

— Да, най-очарователните дами в Санкт Петербург — ухили се Макс. — Ще се радвам да ги видя отново. Колко вземат за цяла вечер? Ресторантът, водката и екстрите са от мен! Искам да се забавляваме като джентълмени, а не само за един час и толкова.

— Не знам, разбери се с тях на място. Ще им се обадя да те потърсят в хотела към десет вечерта. Предполагам, че около 500 долара на човек ще са достатъчни.

— Петстотин долара?! — възмути се Йохан.

— Млъквай, нали аз плащам, какво ти пука? — сряза го Макс.

— Ама ти голям аристократ си станал!

— Най-после успях да си прибера обезщетението от застраховката заради аварията миналата година. Цяла седмица лежах в болница. Останаха ми белези. От кога ги чакам тези пари! Подхвърлиха ми десет гущерчета точно преди рождения ден и аз приех това като знак от съдбата, че ние с вас ще се позабавляваме добре този уикенд. Ще го запомните за цял живот! Почакайте само да видите хотела. Няма нищо общо с дупките, в които сме отсядали до сега. Файв старс, копеленца! Фоайето е мраморно, с кристали „Сваровски“ и естествена дървесина. Чувал съм, че предлагат най-доброто обслужване в града. Карат те да се чувстваш като руския цар: розов мрамор и чисто злато навсякъде. Кристални свещници. Стъклени полилеи. Лудница! — Макс се заоблизва, предчувствайки удоволствията, които предстояха.

Приятелите му мълчаха, сконфузени от разточителната му щедрост. Но такъв си го познаваха те: леко откачен и пълен с изненади.

В този момент Хелге я видя. Докато разсеяно зяпаше отраженията на бледите слънчеви лъчи в река Нева, напълно безразличен към еуфорията на рожденика и обещанията му за уикенд, пълен с наслади, тя се изпречи пред погледа му като ярко осветена неонова реклама.

— Спри колата, искам да сляза! — извика той.

— Какво ти става, полудя ли? Всеки момент пристигаме! — учуди се Макс. Таксиметровият шофьор погледна в огледалото за обратно виждане с неразбираща физиономия.

— Моля те, кажи му да спре, искам да сляза за малко!

— Установи машину! — изкомандва рожденикът.

С разтуптяно сърце Хелге изскочи от автомобила и тръгна след нея. Походката. Дългата руса коса, дрехите, дори начинът на обличане, всичко съвпадаше. „Това е невъзможно, сигурно се побърквам!“ Мозъкът му търсеше логично обяснение за това, което очите му виждаха с кристална яснота. Всяка изминала крачка скъсяваше дистанцията и увеличаваше напрежението. Огромна буца заседна в гърлото му. Настигна младата жена, хвана я за ръката и едва успя да промълви:

— Клара!

Жената се спря, обърна се и го изгледа учудено.

Дори в лице бяха като сиамски близначки. Ах, това ангелско лице, което караше душата му да пее! „Минаха толкова много години. Не ставай глупак, Клара е мъртва!“ В очите му напираха сълзи. Настъпи неловко мълчание. Трябваха му няколко секунди, за да се окопити.

Клаксонът на таксито изсвири. Останалите го викаха да се прибира обратно в колата. Хелге се сепна, прочисти си гърлото и се опита да скалъпи някакво извинение, което младата рускиня така или иначе нямаше да разбере:

— Извинете, ужасно съм се припознал. Просто вие толкова много приличате на моята Клара. Не исках да ви стресна, съжалявам!

— Но това е страшно романтично! — заговори русата хубавица на чист шведски език. Изражението й премина от учудване в приятелска усмивка:

— Може би трябва да се видим на кафе, за да ми разкажете повече за вашата Клара!

Хелге най-малко очакваше точно такъв отговор. При това на родния му език! Обърка се още повече. С трепереща ръка той изтри сълзите от очите си и събра сили да каже:

— Вие… вие говорите шведски?

— Майка ми е шведка, прекарах детството си в Стокхолм, преди да се разведат с баща ми. Момент — тя бръкна в дамската си чантичка и извади визитка.

— Потърсете ме на този телефон утре, за да си уговорим някаква среща. Явно току-що пристигате в града — погледна към жълтата волга, от която стърчаха четири глави и любопитно ги наблюдаваха. Помаха им с ръка, все едно се познаваха от години. И пусна най-лъчезарната си усмивка.

— Ще се радвам да ви разведа из родния си град.

Без да каже нито дума повече, красивото привидение се обърна и продължи по пътя си край реката. Хелге прочете текста върху визитката. От едната страна беше написан на руски, а от другата — на английски:

„Паша Мухова. Експерт счетоводител“.

В главата му нахлу отрезвяващ спомен, който внезапно попари споходилото го въодушевление. Едно грозно привидение, едно зловещо лице му се усмихваше с думите: „Ще се изненадате от бързите резултати!“

Той прибра визитката в портфейла си и тръгна обратно към таксито. В сърцето му се бореха недоумение, възторг, възбуда и страх. Душата му искаше едновременно да пее и да плаче. „Каква душа, та ти вече нямаш душа!“

— Май не обичаш да си губиш времето, а! — Лудият Макс стисна главата му в сгъвката на огромния си лакът.

— Мисля, че имам нужда от нещо за пиене, — чу себе си да казва Хелге.

— О да, всички имаме нужда! — весело му отвърна рожденикът. — Карай! — нареди на шофьора.

Токио, Япония

Училищният автобус зави, провря се през входа и остави зад себе си празния двор, който изведнъж онемя без виковете и смеховете на децата от последната смяна. На пейката пред спирката остана само една самотна, крехка фигура. Хитоми потреперваше от нощния хлад. Тази вечер беше по-различна от останалите. Нямаше да пътува с училищния автобус и нямаше да се блъска в метрото. Баща й щеше да мине да я вземе. Тя с нетърпение очакваше да види изненадата, която той й беше приготвил. Още щом му звънна, за да се похвали с отличната оценка на писмения тест по математика, баща й изведнъж се промени. Тонът му омекна и стана приятелски, разбиращ, а не строг и заповядващ, като на баща. Самият факт, че щеше да я вземе лично от училище, въпреки хилядите си ангажименти, я караше да се чувства щастлива. Каква ли беше изненадата? Отдавна не беше оставала насаме с него, а той рядко се интересуваше от нещо друго, освен от нейните успехи в училище.

Най-после щяха да поговорят като баща и дъщеря и той щеше да я изслуша, доволен от високата оценка. Искаше да сподели с него като с истински родител: да му разкаже за злобните си съученички, да обясни за комикса, който рисуваше в пълна тайна от света и в който влагаше много надежди. Възнамеряваше да го помоли да не я записва в университета за технологии, ако събереше достатъчно смелост. Трябваше да използва момента! Искаше да учи изкуства. Може би той щеше да хареса комикса, да оцени таланта й. Душата й плачеше да сподели. Душата й плачеше…

Хитоми настръхна от спомена, който я връхлетя. Подлата усмивка на Сатаната изплува в съзнанието й. Желанието й беше изпълнено! Тя извади iPhone-a от ученическата си чанта и с треперещи пръсти зарови из менютата, в търсене на интернет страницата на училището. Искаше да погледне оценката си още веднъж, за да се увери, че всичко това е някакъв лош сън, а не действителност, в която Дяволът е изтъргувал душата й срещу някаква бележка.

Името й фигурираше в списъка на учениците с отлични резултати. Чак сега Хитоми си даде сметка защо й се паднаха толкова лесни въпроси, защо така интуитивно подходи към задачите и на какво се дължи лекотата, с която ги реши. Устройството се изплъзна от ръцете й, но тя нямаше воля да го задържи. По бузите й потекоха сълзи.

Още щом видя фаровете на семейната тойота, Хитоми извади бяла кърпичка от джоба на ученическата си униформата и започна да си трие сълзите. Вдигна iPhone-a, внимателно го прибра в чантата, пооправи си поличката и едва след като се убеди, че всичко е наред, се обърна, за да поздрави баща си, който вече беше паркирал до нея.

— Скачай, отиваме за риба! — провикна се весело той.

— За риба? По това време? Та ние дори нямаме лодка! — Хитоми слагаше предпазния колан. — Какво си намислил, татко? — попита с фалшив ентусиазъм.

— Сега ще видиш. Това е изненада. Наградата за твоята отлична оценка по математика!

— Но… — опита се да възрази Хитоми.

— Никакво „НО“! Винаги съм вярвал в теб и знам, че ще станеш отличен инженер. Говорих с началника на стажантската програма в нашата компания. Мястото ти е 100% гарантирано, ако успееш да изкараш първите две години в университета с висок успех. Оценката по математика е много важна за теб.

— Но татко, аз…

— Знам, знам, няма нужда да ми благодариш, всеки баща би го направил за дъщеря си. А сега да се позабавляваме!

— Да се позабавляваме — въздъхна Хитоми и се отпусна безпомощно на седалката.

Пътуваха около час във вечерните задръствания. Стъклените фасади на високите сгради отразяваха токийската неонова нощ. „Свечеряването е като ново утро за този град“, — мислеше си тя. Изпуснати на свобода от тесните си офиси, хората се втурваха да пазаруват, да пият саке, да ядат екзотични ястия в скъпите ресторанти, да си определят срещи с приятели или просто да киснат в някоя пачинко зала. Ставаше й тъжно, че не можеше да бъде част от цялото това оживление. По същото време обикновено или пътуваше в метрото, между стотици непознати, или си пишеше домашните, или беше на един от многобройните задължителни уроци след училище. Нямаше търпение да настъпи мигът, в който най-после всичко щеше да зависи от нея! „Правилата са създадени, за да се спазват“ — успокояваше се тя, но тайничко си мечтаеше за един свят с по-малко правила.

Всъщност Хитоми вече никога нямаше да гледа на света със същите очи. Сега, когато знаеше със сигурност, че Дяволът съществува и че търгува с душите на хората по интернет, обикновените неща й се струваха като резултат от действието на много по-могъщи и невидими сили, които управляват света. Успокояваше се единствено с мисълта, че съвсем скоро щеше да си получи душата обратно. Такава беше уговорката. Все пак, какво повече можеха да искат от нея в замяна на една-единствена оценка? В договора беше ясно записано: „назаем за една седмица“.

Тойотата потъна в подземния паркинг на огромно здание — бивш футболен стадион, който беше превърнат в изкуствено море.

— Едно от чудесата на модерната архитектура — усмихна се баща й, хвана я под ръка и я поведе сред тълпите от туристи, които чакаха ескалаторите да ги отведат на приземния етаж.

Пред тях се разкри невероятната гледка: имитация на кристалносиньо море, заобиколено от пясъчни плажове, пълно с истински водорасли и подводни скали, около които плуваха стотици мънички цветни рибки. Огромни прожектори от високия таван превръщаха нощта в ден, а единственото, което издаваше изкуствения произход на светлината, бяха четворните сенки около плажуващите туристи в бански костюми.

— Забелязваш ли малките изкуствени вълнички? — попита баща й.

Хитоми кимна с глава.

— Под дъното на морето има механизъм, който раздвижва водата, за да може и на двата му бряга да се образуват вълни. Все едно си на брега на океана, само че тук няма акули и времето никога не се разваля!

— И денят никога не свършва! — допълни тя, въодушевена от неговия ентусиазъм и от очевидното му преклонение пред постиженията на човешкия гений.

Тясна алея водеше до плаваща в средата на морето платформа, върху която бяха разположени риболовните зони. Тук водата беше най-дълбока и буквално гъмжеше от риби, които плуваха необезпокоявани и надалеч от шумотевицата на плажа. Развъдникът беше отделен от плувната зона с мрежи. Очертанията му бяха маркирани със светещи шамандури. Бащата на Хитоми купи два билета, взе въдици, стръв и пластмасов контейнер за улова, след което двамата се настаниха удобно на рибарските седалки.

— Тук една и съща риба може да бъде уловена няколко пъти на ден — започна да обяснява баща й. — Помириши тази стръв! — той доближи яркочервено гумено топче до носа й.

Лъхна я остра миризма на океан, сол и развалена риба.

— Това е изкуствена стръв, която само имитира плячката. Яркочервена е, за да виждаш къде хвърляш въдицата и къде се намира стръвта на съседа — баща й посочи възрастния човек до тях, който търпеливо чакаше поредния си улов. Неговата стръв беше яркожълта на цвят.

— Рибите не изпитват никаква болка, защото стръвта е напълно безопасна. Още щом налапат гумата, балончето се пълни с въздух, и единственото, което ти остава, е да навиеш макарата. После ги връщаш обратно в „морето“. Виждаш ли онзи екран там? — той посочи огромно електронно табло, останало още от времето, когато тук е имало стадион. — Там се изписва класацията. Тези, които успеят да уловят най-много мъжки риби, най-много женски риби или най-рядко хващаните риби, печелят награди — безплатен втори час, рибарски принадлежности и разни други подаръци.

— Но… как ще разбереш, че си хванал една риба два пъти? — попита Хитоми.

— Всяка от тях си има баркод, глупачето ми, като стоките в магазина. Пластмасовият контейнер, в който ги поставяш, съдържа сканиращо устройство. Така можеш да разбереш пола, възрастта на рибата, колко пъти е била улавяна днес, колко тежи и всякакви други неща.

— Наистина ли?

— Да, разбира се! Хайде, грабвай въдицата и да започваме, че сме на дъното на класацията, а другите вече пълнят кошниците. Ще видиш колко е забавно!

Имената им действително бяха изписани върху огромния екран. Имаше точки срещу всеки състезател. Публиката ликуваше, когато някой извадеше успешен улов.

Кайро, Египет

Немецът очакваше Касим пред хотела в точно уговорения час. Беше облечен в бяла риза и бял панталон, с портмоне на кръста и фотоапарат под мишница. Типичен турист.

— Здравей, Касим!

— Здравей, Франк! Хареса ли ти посещението на пирамидите?

— О, да, беше забележително! Никога не съм предполагал, че древните са били толкова напреднали. Гледал съм много филми, но друго си е да докоснеш историята на живо.

— Кайро е хубав, особено нощем. Сигурен съм, че ще ти хареса. — Касим продиктува адреса на арабски и старото очукано Пежо се вля в навалицата от автомобили по шестлентовия булевард.

Движеха се по панорамен мост над града, от който се разкриваше гледка към целия мегаполис. Изглеждаше безкраен. Около и под тях се редуваха олющени жилищни блокове, модерни бизнес сгради, кули на минарета, куполи на църкви и рекламни билбордове с йероглифи.

— Забелязвам, че в Кайро има много църкви — обади се немецът от задната седалка. — Мислех, че тук живеят предимно мюсюлмани?

— Християните никак не са малко, — отговори му Касим, — всъщност, те са около 20 процента от населението и близо 80% от икономиката е в техни ръце. Имат хора навсякъде — в бизнеса, в политиката, в армията. Женят се помежду си, за да не избягат парите от семейството. Твърде често мъжът и жената са роднини. Браковете с мюсюлмани са табу.

— Нещо като евреите, а?

— Да, нещо такова. Страната ни има проамериканска политика и армията следи за опазване на гражданския ред в обществото. Мюсюлманите фанатици са подложени на репресии, докато никой не закача християните, защото имат връзки и контакти по високите етажи на властта.

— Ти мразиш ли християните, Касим?

— Аз не съм много религиозен. Предпочитам да се занимавам с по-делнични неща. „Божието Богу, кесаревото — кесарю“, както пише в Библията. Ще ти отговоря честно — обикновените мюсюлмани не изпитват омраза към християнското население, защото Коранът проповядва само добро и мир. Повече европейци трябва да прочетат Корана, за да разберат, че ние не сме фанатици и убийци. Всички, които проповядват, че да убиваш в името на Аллаха е добро, са долни лъжци. Що се отнася до мен, аз си мечтая да замина за Америка, където има много имигранти и хората не гледат на теб като на човек втора ръка заради цвета на кожата ти или заради религията, която изповядваш…

— Не вярвай толкова много на филмите, момче. След 11 септември там не обичат много арабите. Защо Америка? Защо не Европа?

— Америка е голяма страна и дава равен шанс на всички. Искам да отида там и да стана милионер! — ухили се Касим, който съвсем чистосърдечно вярваше в американската си мечта.

Усещайки, че разговорът тръгва в не много добра посока, немецът реши да смени темата:

— А защо по улиците на Кайро има толкова много различни автомобили от цял свят? Тук можеш да видиш американски кадилак от шейсетте, чисто нов Мерцедес, дори Лада и очукан Трабант?

— По принцип арабите са автомобилен народ. Ние много обичаме колите и всеки притежава кола, дори бедните. Затова внасяме от цял свят — да има за всеки джоб. Аз си купих един стар полски Фиат, но той вечно се разваляше и накрая го продадох на по-висока цена. Тук е много важно да можеш да се пазариш — заключи Касим.

— А колко струва чисто нов Мерцедес? Забелязвам доста немски марки. Модерни ли са у вас немските коли?

— Много компании имат изнесено производство в Третия свят. Пежо например от години произвеждат евтини коли в Иран. Мерцедес построиха заводи в Египет, които изнасят за цяла Африка и дори се опитват да пробият на китайския пазар. Богатите хора карат Мерцедес, както в целия свят. Може да са малко по-евтини от другите лимузини, защото ги произвеждаме тук, но по принцип колите в Египет са скъпи заради високите мита. Ето защо много араби нямат възможност да си купят нов автомобил и с години поддържат старата си Лада или очуканото си Рено.

— Говориш много добре английски и си перфектен екскурзовод. Поздравления!

— Благодаря Ви много! — изчерви се Касим, предусещайки щедрия бакшиш, който щеше да получи от немеца.

Паркираха пред входа на висока административна сграда. На покрива й светеше неонов надпис:

Буда бар „Али“

Тихите, мътни води на Нил се точеха бавно от другата страна на булеварда.

Касим и таксиметровият шофьор подхванаха оживен разговор на арабски — с много ръкомахания, на висок глас. Бакшишът изглеждаше доста разпален и сърдит.

— Някакъв проблем ли има? — намеси се Франк.

— Иска да вземе повече пари, защото мисли, че си богат чужденец, който не разбира арабските цифри на брояча. Опитвам се да го убедя, че си мой гост и аз плащам за всичко. Спокойно, ще уредя нещата! — успокои го Касим.

Двамата продължиха още дълго да се пазарят. Немецът се отпусна на задната седалка и с неприкрито любопитство заоглежда преминаващите по улицата хора, реката, високите, изключително мръсни жилищни блокове по двата й бряга, десетките малки и големи кораби, които сновяха нагоре-надолу по течението. Разправията приключи с няколко обидни думи на арабски, които Франк не успя да разбере. Касим извади от джоба си купчина омачкани египетски банкноти и ги подхвърли на шофьора, като подкани госта си да излиза от колата. С въртене на гуми старото Пежо изчезна от погледа им.

— Както ти казах, тук трябва да умееш да се пазариш — намигна му Касим.

Влязоха в антрето на просторната офис сграда, където ги очакваше усмихнат портиер. След като им отвори вратата и любезно ги поздрави, той получи дребна банкнота от Касим. Бакшишите в Египет са абсолютно задължителни навсякъде. Качиха се в асансьора и поеха към последния етаж.

Буда Бар „Али“ представляваше уютно място за чужденци, които се събираха тук, за да могат тайничко да се насладят на хубавия арабски хашиш. Заведението нямаше никаква реклама, освен неоновия надпис и разчиташе предимно на случайни минувачи и на местните екскурзоводи като Касим. Всички посетители бяха туристи от различни краища на света.

Двамата се разположиха удобно върху възглавниците на пода и отвориха големите, луксозни менюта, пръснати навсякъде из заведението. Цените бяха непоносимо високи за местните, но не представляваха кой знае какво за един европеец от средната класа. Касим се настрои да похапне и да пийне добре за сметка на своя гост. Заведението предлагаше всякакъв вид алкохол. Поръчаха от местния специалитет „Кошери“, панирана риба, сусамени хлебчета и бира.

След като се навечеряха вкусно, Касим помоли сервитьора да донесе едно наргиле с два мундщука, мляко с канела и Тирамису за десерт.

— Наргилето струва 30 долара, надявам се, че нямате нищо против. За останалото ще трябва да говорим със собственика — много симпатичен човек, — поясни Касим.

— Разбира се, разбира се, поръчвай каквото пожелаеш! — Франк изглеждаше видимо доволен от пикантния вкус на местните специалитети и от гостоприемното отношение на своя екскурзовод.

Собственикът на заведението наобикаляше гостите, присядаше при тях за малко, питаше ги дали всичко е наред и обменяше любезности с всеки клиент поотделно. Скоро дойде и техният ред. Още щом зърна Касим, собственикът се усмихна съзаклятнически и весело подаде ръка на немеца.

— Здравейте, аз съм Али, радвам се, че днес сте наш гост. Надявам се специалитетите да са ви харесали.

— Всичко е прекрасно, благодаря! Казвам се Франк, — стисна му ръката немецът. — Може би е малко неудобно, но изглеждате доста бял за човек, който се казва Али, — продължи той.

— О, това е дълга история, — Али се настани удобно върху голяма плюшена възглавница на пода между двамата, — вие сте немец, предполагам, ако ви е по-удобно можем да преминем на немски?

— С удоволствие.

— Всъщност, името ми е Руди. Аз съм белгиец по произход. Реших, че Европа не е за мен, плюс това винаги съм харесвал ориенталския начин на живот. Тази страна беше като магнит за мен в продължение на десетилетия. Бях изпаднал в дълбока депресия след един разточителен развод и тогава реших, че е крайно време окончателно да променя живота си. Дойдох в Египет, приех Исляма, смених си името и се ожених за арабка. Получих египетски паспорт и от десет години издържам семейството си с това малко заведение. Ако се чудите дали съм постъпил глупаво, ще ви кажа, че не съм. Хората тук са много по-топли и гостоприемни, отколкото в Европа, а арабките са най-страстните и най-послушните жени на света. Жалко, че съпругата ми не е тук, за да ви запозная. Тя е истинска екзотична красавица. Моето ориенталско бижу! Работи в туристическа агенция и от време на време помага с обслужването на клиентите. Днес, за съжаление, Фатима не е на работа.

— Уха, каква невероятна история! — възхити се Франк. — Аз вярвам, че всеки има правото да преследва щастието си, както намери за добре, — продължи той — и изцяло Ви подкрепям във Вашия избор. Важното е, че сте доволен и не съжалявате за нищо!

— Благодаря Ви много, Вие сте любезен човек! — поклони се белгиецът Али и махна на сервитьора да дойде при тях.

— Искате ли да поръчате нещо по-специално? — докато чакаше отговора от немеца, който се чудеше как да подхване темата, собственикът обмени с Касим няколко бързи реплики на арабски и двамата очевидно успяха да постигнат съгласие. Последва кратка команда към сервитьора, който се поклони любезно и изчезна в кухнята. От всичко Франк успя да разбере само думата „шиша“.

— Искам да ви предложа да опитате от първокласния египетски хашиш, — снижи глас домакинът — като се надявам, че всичко ще си остане тук — между тези четири стени. Цената е сто евро. Ако не ви хареса, почерпката е от мен!

— Можете да разчитате на моята дискретност — Франк видимо се поотпусна и пое дълбоко въздух с облекчение.

— А сега трябва да ви оставям, защото искам да обърна малко внимание на гостите, които влязоха току-що. Моля да ме извините!

— Желая Ви приятна вечер и благодаря! — немецът стисна ръката на странния белгиец-арабин и отправи усмивка на благодарност към Касим.

В този момент се появи сервитьорът с табличка горящи въглени и нова глава за наргилето под ръка.

Франк и Касим изкараха една прекрасна вечер заедно. Това беше най-якото напушване в живота на немеца и най-щедрият бакшиш в живота на арабина. Смяха се с часове, разказваха си вицове, шеги и закачки. След като напуснаха заведението, двамата обикаляха дълго из централните улици на града с такси, за да може чужденецът да се наслади на шарените фонтани и на кипящия от живот Кайро, който се променяше като с магическа пръчка вечер, в хладните часове на нощта. Улиците бяха претъпкани с хора. Бутиците, магазините, баровете и ресторантите работеха до ранни зори. Отбиха се в един магазин на „Адидас“, където въпреки опитите на Касим да откаже, Франк му купи чисто нов спортен екип и футболна топка. Накрая изпиха по няколко бири в лоби бара на хотела и се разделиха като стари приятели — с много прегръдки, целувки по бузата и обещания да си пишат.

„Животът е хубав“ — свиркаше си Касим, докато влизаше в общежитието рано сутринта, веднага след като чистачът отключи входната врата в осем. Залитайки, той мина покрай пощенските кутии и погледът му се спря на нещо, което го накара да замръзне на място: от кутията с номера на неговата стая стърчеше огромен, бял плик с клеймо „U.S. Mail“. Под „получател“ беше изписано неговото име, а съдържанието на плика беше обозначено с печат:

„Внимание, важни документи!“

Касим разкъса хартията и нетърпеливо зачете текста, с който му съобщаваха, че успешно е преминал през първия етап от международната програма за обмен на студенти и че след два дни в кампуса на туристическия колеж ще се състоят интервюта с американски работодатели. Имаше правото да се яви, за да получи предложение за работа. Писмото от организаторите завършване с любезни пожелания за успех и с надеждата, че съвсем скоро ще имат удоволствието да се срещнат лично на американска земя.

— Yes! Yes! Yes! — Касим заподскача радостно из коридора на общежитието. Чистачът спря да търка пода и го изгледа учудено.

— Отивам в Америка! Заминавам за Америка! Днес е най-щастливият ден от живота ми! — Касим се хвърли на врата на учудения чистач, целуна го по бузата и радостно запрепуска нагоре по стълбите към своята стая, като нямаше търпение да прочете писмото отново и отново, за да се убеди, че всичко това е истина.

Санкт Петербург, Русия

Таня се върна в живота на Алексей по същия абсурден начин, по който го беше напуснала. След толкова години мълчание, тя му изпрати SMS:

„Искам да се видим днес. Не ми се обаждай. Чакай ме в квартирата точно в осем вечерта. Обичам те. Т.“

Той не можеше да повярва на очите си. Прочете съобщението няколко пъти. Трудно му беше да се въздържи. Толкова много искаше да й чуе гласа! „Сигурно е изпаднала в беда и не може да говори в момента. Какво ли й е причинил онзи кучи син?!“ — Алексей бръкна под седалката и опипа стария си „Макаров“, сякаш за да се убеди, че пистолетът все още е на мястото си. Държеше оръжието винаги почистено и заредено, носеше го със себе си на работа, за да има с какво да се защити, ако някой решеше да го ограби или откажеше да плати. Никога досега не беше прибягвал до пистолета. „Извадиш ли оръжие, трябва да си готов да го използваш.“ Така го бяха обучили в армията. Щеше да го използва, ако от това зависеше живота на Таня.

Трябваше да свърши доста работа преди осем вечерта. Всеки момент очакваше да му се обадят стари клиенти от Швеция, които редовно идваха да се напиват в Сант Петербург и ходеха по проститутки. Разчитаха на него не само за транспорт от летището до центъра, но и за някои допълнителни „услуги“, които той, като „вътрешен човек“, можеше да им осигури. Беше рисковано, но ако внимаваше и ако не ставаше прекалено алчен, ако си изпипваше нещата докрай, подобни поръчки винаги се отплащаха добре. Такива клиенти му носеха пари, колкото за цяла седмица висене по площадите и уморително шофиране в натоварения трафик. „Веднага, след като приключа с тази работа, ще се прибера вкъщи, за да се приготвя за срещата!“ — закани се Алексей. Майната му на таксито! Нищо нямаше по-голямо значение от Таня. Тя сама го беше потърсила! Сама беше поискала да се видят! „Ще бъдете изненадани от бързите резултати!“.

Кръвта му се смрази при спомена за зловещото лице от екрана. Толкова години мълчание, толкова писма без отговор, толкова прекъснати телефонни разговори и изведнъж, само ден след като беше пожелал тя да се върне при него, Таня го търсеше за среща!

Алексей погледна кръстчето, което висеше от огледалото за обратно виждане и няколко пъти се прекръсти енергично. „Прости ми, Господи! Дълго време бях праведен и честен! Толкова много изстрадах! Толкова много самота… Всичко, което искам е да обичам и да бъда обичан!“

Предстоеше му дълъг ден, в който трябваше да свърши куп земни, небогоугодни дела, за да сложи хляб на масата, за да сложи край на самотата! „Божието Богу, кесаревото — кесарю“, — успокои се на глас и завъртя ключа. Волгата тромаво се понесе към улица „Чапаева“, на която живееше неговият човек за „специални услуги“.

Огледа се, за да се убеди, че никой не го следи. Паркиралите по двата тротоара автомобили бяха празни. Предвидливо изключи звука на мобилния си телефон и натисна звънеца. Три дълги позвънявания. Това беше сигналът. Оставаше му само да чака. Посещенията на това място винаги бяха свързани с притеснения за него. Крепеше го единствено мисълта за парите, които щеше да изкара. Точно сега пари му трябваха повече от всякога! Врата се отвори.

— Заповядайте, седнете, господин Иванов ще ви приеме след малко! — в антрето го посрещна красива камериерка, облечена в черно-бяла слугинска униформа, със съвсем къса поличка.

Алексей свали протърканото си зимно яке, провеси го на закачалката и седна в едно от удобните кресла, разположени в преддверието. Упрекна се, че не бива да идва толкова зле облечен на това място. Правеше лошо впечатление и изобщо не се вписваше в обстановката!

Загледа се в огромните картини по стените, в тежката мебел, в скъпите килими, в кристалните полилеи. Колко ли струваше подобен лукс? Да, тези хора рискуваха много в бизнеса, с който се занимаваха, но той очевидно им се отплащаше добре. Мизерията и самотата бяха за честните като него.

Налегна го параноичната мисъл, която винаги го спохождаше, щом се озовеше тук: „Ами ако милицията отдавна наблюдава квартирата? Ами ако спецчастите нахлуят точно в момента, в който съм тук?“ Не биваше да мисли за това сега. Трябваше да свърши работата, колкото се може по-бързо, и безопасно да напусне района!

— Моля, заповядайте, втория етаж, в средата. Господин Иванов ви очаква! — гласът на камериерката прекъсна тревожните му мисли.

— Благодаря — стреснато отвърна Алексей и тръгна по дървените стъпала, които скърцаха под всяка негова крачка.

Усещаше върху гърба си погледа на красивата прислужница, която го наблюдаваше едновременно с насмешка и презрение. Спря пред вратата на втория етаж, остави на охраната да го пребърка за оръжие и бавно почука три пъти.

— Влез! — отвътре долетя гласът на „Директора“. Така го наричаха подчинените.

Босът Иван Иванов, известен сводник и наркобарон, изпитваше лична симпатия към него и по неразбираеми за самия Алексей причини, винаги беше готов да му помогне с „услуга“, ако имаше нужда от някоя допълнителна копейка. Преди време дори му предложи постоянна и добре платена работа като частен шофьор и личен телохранител, но Алексей дипломатично отклони офертата, като се оправда с договора, който е подписал с таксиметровата компания. В действителност той се страхуваше за собствения си живот. Страхуваше се и от Иванов. Такива хора винаги го караха да се чувства несигурен.

Завари „Директора“ в добре познатата атмосфера на неговия „кабинет“ — спуснати пердета, приглушена светлина, тиха музика, няколко линии кокаин върху масивното дъбово бюро, преполовена бутилка отлежал коняк и полугола, дрогирана проститутка, лениво облегната върху рамото на своя „благодетел“.

— Здравей, Алексей, как си, приятелю, радвам се да те видя отново! Какво те води при мен? Пак ли ще подпомагаме туристическата индустрия, а?

Винаги се шокираше, че един човек, който е убивал, крал, изнудвал и лежал в Сибир, може да се държи толкова приятно и непринудено с него.

— Знаете как е, господин Иванов, има неща, които не мога да откажа на постоянните си клиенти, — усмихна се насила гостенинът.

— Виж какво, няма да се разберем така! — тонът на домакина изведнъж стана сериозен.

Белязаното му лице се превърна в хищническа гримаса. Светлозелените очи на мафиота сякаш прогаряха дупка в черепа на таксиметровия шофьор. Алексей инстинктивно се сви. Като видя това, домакинът се усмихна заговорнически, все едно се опитваше да му каже: „Спокойно, няма да ти отхапя черния дроб, поне засега“. Иванов грабна навитата на руло сто доларова банкнота, която се търкаляше върху масата, и я подаде на своя гост:

— Ако ще си говорим на „Вие“, твоята няма да я бъде! На, почерпи се, опитай от новата реколта. Преди няколко дни получих много качествена стока.

Алексей си отвори устата, за да възрази.

— Знам, че нямаш кинти за белия прашец, но ето на, сега ти се е паднала възможност да пробваш от амброзията на боговете безплатно! Давай, аз черпя! — Той сръга дремещата върху рамото му полугола жена, ощипа я по зърното и изкомандва:

— Не виждаш ли, че имам посетител? Стар приятел ми е дошъл на гости. Налей на човека един коняк. Донеси му бързо чиста чаша!

Проститутката мързеливо се затътри към кухнята, а „Директорът“ закачливо я плесна по задника. Погледът му отново се фокусира върху Алексей. Наблюдаваше го с любопитство и едва доловима ирония:

— Хайде, шмръкни малко, нищо няма да ти стане!

— Г-н Ива…, ъъъ, Иван, извинете, тоест, извинявай, благодаря ти много, изключително си любезен, но аз не взимам от тези неща, пък и съм на работа, може да ударя някой пешеходец и да си съсипя живота, не бива така — безотговорно.

— Ееееех, ти и твоите принципи! — въздъхна Иванов, наведе се и пъхна сто доларовата банкнота в лявата си ноздра, след което бавно и старателно изсмърка цели две линии. Очите му се насълзиха и той се облегна назад в удобното си, „директорско“ кресло, като не спираше да подсмърча:

— Знаеш ли, точно за това те харесвам! Защото си принципен! Не останаха хора като тебе, Алексей!

Полуголата компаньонка постави втора чаша върху масата и сипа коняк. Глътка нямаше да откаже, за успокоение на нервите. Вдигнаха тост за хората с принципи и пиха до дъно.

— Кажи сега, какво те води насам? — попита Иван Иванов със сериозен, делови тон, докато помагаше на хубавицата да се намести удобно в скута му.

Подаде й навитата на руло банкнота. Тя се наведе над масата и започна да шмърка, без да обръща внимание на разговора между двамата мъже. Алексей се опитваше да не се заглежда в розовите й зърна, щръкнали извън дантеления сутиен, само на няколко сантиметра от лицето му.

— Днес пристига една група шведи, знаете, тоест, знаеш как е. Момчетата искат да си изкарат добре. Ще бъдат тук за уикенда, возил съм ги и преди, помолиха ме да им „помогна“ малко със забавленията, ако нямаш нищо против, разбира се.

— Какво може да имам против, та нали това ми е работата, Алексей! Знам, че се притесняваш да разнасяш по-големи количества, за това ще ти дам само десет грама марихуана и няколко „бонбона“ от фабриката ми в Нижни Новгород: чист амфетамин, примесен със съвсем малко MDMA. Спокойно можеш да им го пробуташ за „Екстази“. Те няма да усетят разликата, защото се наливат като прасета! — Иванов бръкна в едно от чекмеджетата на масивното бюро, извади намачкано топче вестникарска хартия, от което се разнасяше познатата, остра миризма на ганджа и го постави на масата. Извади и найлонов плик, който съдържаше няколко жълти хапчета.

Алексей посегна към портфейла в задния си джоб, но Иванов го спря:

— Следващият път ще платиш. Когато имаш възможност. Не се нуждая от твоите стотинки в момента! Първо си вземи парите от шведите, това е по-важно за теб!

Гостенинът търсеше най-подходящите думи, с които да изрази огромната си благодарност.

— Имаш ли нужда от нещо друго? — прекъсна мислите му Иванов.

— Шведите ме попитаха дали могат отново да се видят с Юлия и Наташа. Много им е харесало предния път и… все още не знам в кой хотел са отседнали, но веднага щом разбера, ще ти се обадя…

— Само ми прати SMS. И без това двете кучки отдавна ми надуват главата, че рядко ги пускам на чужденци. За кога ти трябват?

— За довечера.

— Ще се погрижа да нямат ангажименти. Друго?

— Благодаря ти, Иван! Наистина правиш много за мен! Това беше всичко, за което дойдох.

— Добре, добре, а сега си върви! С малката имаме да довършваме един „семеен бизнес“, който започнахме точно преди да се появиш! — Иванов захапа долната устна на момичето и енергично пъхна език в устата му. След това я облиза по лицето. Дишането и на двамата се учести. Тя стана, обърна се с гръб към гостенина, прекрачи „Директора“ и отново седна в скута му, като се зае да му разкопчава панталона.

Смутен, Алексей пъхна „стоката“ в джоба си и тихомълком напусна кабинета. Долу го очакваше сексапилната камериерка, която продължаваше да го изучава с арогантния си, многозначителен поглед. Изчерви се, грабна якето от закалката и излезе на улицата, без да каже нито дума. Гняв, срам, завист и страх се бореха за надмощие в разтуптяното му сърце. Прибра „покупките“ в жабката на волгата и потегли с мръсна газ. Как живееха богатите, а как живееше той — честният!

* * *

Паркира пред терминала за пристигащи пътници на летище „Пулково“, където вече го очакваха четиримата скандинавци. За пореден път му се наложи да изтърпи грубиянската прегръдка на огромния швед. Още щом излезе от колата, за да отвори багажника, онзи се спусна към него, вдигна го високо във въздуха, така че гръбнакът му да изпука, и го „изтърва“ на земята.

Въпреки дребния си ръст, Алексей можеше да го повали само с една-единствена хватка от ръкопашния бой, който беше тренирал в армията, но трябваше да стиска зъби и да бъде любезен. Нуждаеше се от хонорара.

— Накъде отиваме? — поинтересува се той с едва прикрита досада, след като всички вече се бяха наместили в колата.

— „Гранд хотел Емералд“, на Суворовски проспект! — нареди червенобрадият мъжага. Наричаха го „Лудия Макс“. Приличаше на голям, тромав мечок.

— О, имаш разточителен вкус! — ухили се изкуствено Алексей.

— И така трябва. День рожденя только раз в году! — изпъчи се онзи. Руският му беше ужасен. Групичката избухна в гръмогласен смях. „Нахални тъпаци“ — Алексей ги изруга наум и потегли.

Докато пасажерите разговаряха оживено помежду си, той беше потънал в мислите си и се опитваше да намери логично обяснение за случващото се в живота му напоследък. Макар и да бе вярващ, никога не беше ставал свидетел на чудеса. А как можеше да си обясни факта, че само след няколко часа имаше среща с жената, която го бе игнорирала в продължение на години? Нима това не беше чудо? Пожела да я види, дори предложи душата си в замяна и ето на — желанието му се сбъдваше почти мигновено. Успокояваше го единствено мисълта, че е дал душата си за временно ползване, колкото и нелепо да звучеше това. В крайна сметка, доказателствата бяха на лице! Тя му беше написала „обичам те“! Сърцето му се разтуптя от вълнение. „Портокаловото момиче“ се завръщаше. Неговото портокалово момиче!

Разговорът, който водеха туристите на висок глас, започваше все повече да го дразни. Пречеше му да остане насаме с мислите си. Нямаше търпение час по-скоро да се отърве от тях и най-после да обърне малко внимание на себе си. Вълнуваше се от предстоящата среща с Таня като студент преди важен изпит. Каквото и да я застрашаваше, той щеше да я защити! Веднъж вече я беше измъкнал от лапите на арогантните новобогаташи. Щеше да го направи отново. На всяка цена! Искаше му се да й купи някакъв хубав подарък.

Той бръкна в жабката и подаде найлоновия плик с наркотиците на дебелия швед:

— Това е всичко, което успях да намеря. Би трябвало да ви стигне за два дни.

— Златен си — потупа го онзи по рамото, прибра торбата във вътрешния джоб на якето си и му подаде триста долара.

С видимо задоволство Алексей потърка банкнотите в бузата си и ги пъхна в джоба на старите си дънки. Сега вече дрогата беше техен проблем, а не негов.

— Говорих с моя приятел. Спомняш ли си Юлия и Наташа? — попита той.

— Да, най-очарователните дами в Санкт Петербург, — ухили се Макс — ще се радвам да ги видя отново. Колко вземат за цяла вечер? Ресторантът, водката и екстрите са от мен! Искам да се забавляваме като джентълмени, а не само за един час и толкова.

— Не знам, разбери се нещо с тях на място. Ще им се обадя да те потърсят в хотела към десет вечерта. Предполагам, че около 500 долара на човек ще са достатъчни.

Между четиримата шведи избухна спор. Само единият от тях мълчеше и зяпаше през прозореца. Изглеждаше доста апатичен. „Как може тези хора да са толкова задоволени, да имат всичко и пак да са нещастни?“ — запита се Алексей. Онзи изведнъж се оживи и започна да настоява нещо пред своите приятели. Сочеше някого по пешеходната алея на крайбрежния булевард.

— Спри колата! — заповяда му Макс.

Алексей натисна рязко педала и Волгата закова след няколко метра със свирене на гуми. Шведът изскочи от автомобила и тръгна след някаква непозната жена, която се разхождаше по тротоара. Дръпна я за ръката. Двамата започнаха да разговарят, но бяха прекалено далеч и шумът на градския трафик поглъщаше думите им. Жената беше много красива — висока, руса и стройна, елегантно облечена, с изключително спокойно и самоуверено излъчване. „Нямат търпение да стигнат до хотела дори! — възмути се Алексей. — Как може жените да са толкова наивни? Запознаха се само преди секунда, а онази вече е готова да му направи свирка, само защото е чужденец!“

Тримата в купето оживено коментираха поведението на своя приятел. Единият изсвири просташки, а другият се провикна по посока на непознатата девойка. Тя му махна дружелюбно с ръка. Алексей здраво стисна волана и се опита да потисне гнева, който напираше в него. Русокосото момиче пъхна в ръцете на шведа визитна картичка и той се върна обратно в колата. Изглеждаше видимо развълнуван. Дебелият скандинавец приятелски стисна главата му в сгъвката на огромния си лакът и заповяда:

— Карай!

Веднага, след като остави туристите пред хотела, Алексей пусна SMS на Иванов, че гостите ще очакват да получат своя „подарък“ точно в десет часа в Гранд хотел „Емералд“. Работата му за деня приключи.

Мина през луксозен магазин за подаръци. Купи плюшен мечок за Таня, бутилка червено вино, голям букет цветя и кутия шоколадови бонбони. Трябваше да се прибере час по-скоро, да разтреби ужасната кочина, в която се беше превърнала квартирата му. Всичко трябваше да бъде перфектно за идването на Таня! Разполагаше само с няколко часа, за да свърши куп неща.

* * *

Хотелът действително надхвърляше очакванията на непретенциозните си гости. Още щом таксито спря, един от служителите енергично се впусна да им отвори вратите на колата, друг любезно се поклони на входа, а крупиетата се заеха с багажа, без да чакат покана. Персоналът носеше класическа униформа от червен смокинг, бяла риза с черна папионка, бели ръкавици и каскет с козирка. Лудият Макс плати по 300 долара на човек за нощувка в самостоятелна стая, а за себе си нае един от по-непретенциозните апартаменти, където щяха да си организират ергенското парти. Прибраха се по стаите да вземат душ и си уговориха среща след един час в ресторанта.

Хелге се беше превърнал в новия герой на компанията. Задаваха му куп въпроси, на които той нямаше желание да отговаря: „Коя беше тя? Познават ли се отпреди? Как така се реши да заговори напълно непозната жена на улицата, при това в чужда държава? Как успя да й вземе телефона за толкова кратко време? Какво мисли да прави с нея? Колко време ще му отнеме, докато я вкара в леглото? Дали е добра любовница?“

Обядваха пилешки дробчета в масло и ги поливаха ги със „Смирноф“. Макс се смееше гръмогласно и толкова силно удряше в масата, че на няколко пъти щеше да събори кристалния свещник. Гостите на изискания ресторант възмутено поглеждаха в тяхна посока, мръщеха се и отегчено продължаваха да разговорят помежду си.

Хелге беше сигурен каква мисъл се върти в главите им: „Пияни скандинавци!“ На Макс не му пукаше особено. Сервитьорите бяха обучени да стоят на достатъчно голямо разстояние от масата, за да не смущават с присъствието си, но те мигновено се оказваха до теб, ако ти свърши питието в чашата или ако ти се наложи да си сипеш допълнително храна. Въпреки перфектното обслужване Лудият Макс не пропускаше възможност да подсвирне, да щракне с пръсти или да изкомандва келнера — нещо, което беше напълно ненужно в случая. По всичко личеше, че тяхната малка дружинка не произхожда от класата на хората, които традиционно отсядат по такива хотели и че не им е тук мястото.

При други обстоятелства чувствителният и интелигентен Хелге щеше да се срамува от своите приятели, дори щеше да направи всичко възможно, за да ги накара да се държат прилично, но сега мислите му блуждаеха в съвсем различна посока. По време на целия обяд той не пророни нито дума. Хранеше се мълчаливо и не вдигаше поглед от чинията си. Като видяха, че не им обръща внимание, другите постепенно спряха да се занимават с него.

Сервираха им по чаша отлежал коняк и четиримата запалиха пури след десерта. Дойде време за подаръците. Йохан бръкна в торбичката, която дискретно беше поставил до един от краката на масата, и извади сребърна луличка за хашиш. Тънкият мундщук завършваше с усмихната слонска глава с обеци на ушите, а черепът й се отваряше като капак, за да може вътре да се постави хеша. Рожденикът дружелюбно се пошегува с удобното предназначение на подаръка, който щяха да използват още същата вечер. Свен пък му подари каталог с дивидита, съдържащ подбрана порно колекция с най-любимите му звезди. Хелге се беше подготвил съвсем на ниво и в негов стил — той поднесе на приятеля си луксозен мъжки часовник, в резултат на което подпийналият Макс се наведе през масата и звучно го целуна по челото, като този път наистина успя да събори свещника. Кристалът по чудо оцеля.

Още щом разбраха, че дебелият скандинавец празнува рождения си ден, хората от персонала на ресторант „Емералд“ реагираха светкавично и за пореден път показаха класата на своето заведение. Отнякъде се появи главният готвач, който постави на масата им сметанова торта със свещички. „Комплимент от заведението!“ — поклони се той и изчезна обратно в кухнята. Всички сервитьори и сервитьорки се събраха около тяхната маса, за да изпеят „Happy Birthday to you“, докато Макс почти успя да издуха свещите от тортата с огромния си гръден кош. Поръчаха бутилка шампанско.

След разточителния обяд Свен се прибра хълцайки в стаята да поспи и „да изтрезнее за довечера“, а Макс, Хелге и Йохан отидоха на сауна и на масаж.

Момичетата пристигнаха точно в десет вечерта, каквато беше уговорката. По това време четиримата вече гуляеха в апартамента на Макс. Хотелският минибар беше на привършване, а сребърната луличка обикаляше от уста на уста без почивка. Хелге се беше размазал в един удобен фотьойл и блаженстваше. Чувстваше се толкова дълбоко потънал в меката мебел, че дори потресаващата хубост на двете девойки, появили се като от нищото в тяхната компания, не можа да го разтревожи.

Юлия и Наташа бяха самото олицетворение на прочутата славянска красота. Имаха гладка кожа и бели, някак по детски невинни лица, но в очите им се четяха тревогите и опитът на добре обиграни в леглото лъвици. По всичко личеше, че са елитни компаньонки, които обслужват само платежоспособни господа и то — предимно чужденци. Знаеха езици, умееха да водят разговор на различни теми и да забавляват клиентите си. Дори облеклото им издаваше няколко класи над опърпаните улични проститутки, които дебнеха пияни туристи пред вратите на баровете и дискотеките в Санкт Петербург. Дългите им, стройни крака бяха обути в елегантни кожени ботуши до над коляното. И двете пристигнаха в обемисти палта, под които криеха изискан вечерен тоалет. Бяха дискретно гримирани и имаха интелигентно излъчване. По нищо не личеше, че продават младостта и красотата си за пари. За много пари.

Още с влизането в хотелския апартамент те поискаха да им се плати за цялата нощ предварително. По принцип взимаха двеста долара на час, но тъй като една такава поръчка им спестяваше доста труд, пък и разхождане из нощния студ, двете момичета се съгласиха да направят отстъпка и поискаха по 400 долара на човек. Лудият Макс натика банкнотите в ръцете им без да задава излишни въпроси.

Наташа се намести в скута на рожденика, а Юлия седна между Йохан и Свен, като Хелге остана някак изолиран и встрани от цялата компания. Той само целуна нежните китки с дълъг червен маникюр, които девойките му подадоха, за да се запознаят. Момичетата се включиха активно в купона, а Хелге потъна обратно в спокойствието на оптимистичните мисли, които произвеждаше напушеният му мозък.

След като довърши питиетата от минибара, веселата компания се насочи към лоби бар „Суворовски“, за по няколко коктейла. Пътьом Макс предупреди на шведски приятелите си да внимават с пиенето, за да не си развалят купона, и най-вече да внимават с грубостите, „защото не знам дали ви прави впечатление, но мацките винаги държат мобилните си телефони под ръка. Предполагам, че сводникът е на автоматично набиране и се навърта някъде из фоайето, а руските мутри бият много лошо, да знаете!“ — окуражи ги той.

Юлия и Наташа отказваха щедрите покани „за по още едно“, тъй като професията им не позволяваше да прекаляват с алкохола по време на работа. Пушиха от тревата в апартамента и това им беше достатъчно, за да се поотпуснат, а и знаеха, че са под постоянно наблюдение, особено тук — в лоби бара. Скандинавците довършиха коктейлите си. Макс подхвърли едра банкнота на бармана и всички колективно се отправиха обратно към стаите, с намерение да изконсумират услугата, за която предварително бяха платили.

* * *

Паша Мухова го чакаше на кръстовището между две от тесните, криволичещи около „Невски проспект“ улички. Приятните кафенета, живописните мостчета над канала, очарованието на сградите и артистичната атмосфера, която създаваше това място, допълнително засилваха блясъка на външния й вид. Подобно на всяка уважаваща себе си рускиня, тя носеше луксозно кожено палто, а дългите й, прави крака, бяха обути в изискани ботуши на висок ток. Слабото зимно слънце хвърляше червеникави отблясъци в гладко сресаната й руса коса.

Тя забеляза Хелге измежду стотиците пешеходци и радостно му помаха с ръка. „Всичко е толкова познато. Толкова познато!“ Усещането му за „дежа вю“ се засили, щом застана лице в лице с поразителната двойничка на Клара. Тя нежно помилва пуловера върху гърдите му. По същия начин го милваше и покойната му съпруга. Обичаше да казва, че той е нейното „пухкаво мече“. Двамата хлътнаха в най-близката сладкарница.

— Вярвате ли в любовта от пръв поглед, Хелге? — започна разговорът Паша.

— Никога не съм преживявал такова нещо, но от вчера определено вярвам в чудеса!

Говориха си толкова дълго, че на няколко пъти им се наложи да поръчат допълнително кафе и напитки, които не докоснаха, само и само да останат още малко в заведението, да не развалят магията на мига.

Хелге се чувстваше удобно и приятно в компанията на Паша. Всичко му беше толкова познато — начинът й на изразяване, жестовете, мимиките, нагласата й към нещата от живота. Знаеше какво да каже, за да я разсмее, предварително се досещаше коя тема на разговор ще й бъде интересна и коя — не. Чувстваше се като риба в собствени води. В разговорите с нея нямаше никакво напрежение. Никаква преструвка. Не трябваше да играе роля, както друг път, когато излизаше на среща с непознати жени.

Познаваха се едва от няколко часа, а той имаше чувството, че е срещнал стар приятел, с когото нямаше търпение да сподели куп неща, за да навакса времето, в което не са били заедно. Без особено учудване разбра, че Паша и покойната му съпруга са от една и съща зодия. Хелге не вярваше в зодии, но той до вчера не вярваше и в чудеса, а сега чудото на живота му стоеше пред него в цялата си прелест. Тази жена се беше появила от нищото, за да му върне всичко, което беше загубил. Съдбата, Дяволът или някаква друга свръхестествена сила, която разумът му отхвърляше доскоро, се бяха погрижили за най-малкия детайл.

Късият зимен ден беше към края си, когато двамата най-после напуснаха сладкарницата и решиха да се поразходят край Нева. С неприкрита гордост Паша му разказваше за славната история на величествения град. Говореха си за литература, за музика и за история. Избухваха в радостен смях всеки път, щом установяха поредното невероятно сходство между вкусовете си.

Нощта бавно се спусна над града, а заедно с нея дойде и щипещият хлад, който се подсилваше от влагата край реката. Спряха за момент и потрепервайки от студ, Паша се сгуши в прегръдките му. Той силно я притисна към себе си, все едно се боеше да не изпусне някакво съкровище. Усети облекчението, с което тялото й се отпусна в ръцете му. Преди време Клара се притискаше по същия начин в своето пухкаво мече. Целуваха се дълго. После мълчаха прегърнати, съзерцаваха светлините на града и пак се целуваха. Душата му пееше.

— Да се приберем на топло в хотела — Паша наруши мълчанието с леко пресипнал от вълнение глас.

Хванати за ръка, двамата бавно поеха в обратна посока.

* * *

Когато човек отваря очи сутрин, в главата му бурно нахлуват реалностите на заобикалящия го свят. Съзнанието на Хелге регистрира успокояващия факт, че се намира в меките постели на голямото хотелско легло, в което беше прекарал най-прекрасната нощ от живота си. Тази нощ не можеше да се сравнява дори с медения му месец: Паша беше ненаситна, страстна, изобретателна, нежна, женствена, красива, негова. Притежаваше всички качества, за които можеше да мечтае един мъж, но което е по-важно — притежаваше всичко, за което мечтаеше Хелге. Душата му пееше.

Законите на космическата справедливост бяха размесили картите така, че ето на — след толкова години на самота и копнеж, той най-после получаваше изгубеното си щастие обратно. И то в реален размер. Поиска му се да прегърне топлото й тяло под завивките и да я подържи в ръце, но не го намери. Омачканите чаршафи бяха празни. Внезапна тревога измести безразсъдното сутрешно спокойствие, в което плуваше съзнанието му. Хелге скочи от леглото и трескаво започна да търси из стаята. Провери в банята, няколко пъти размести завивките върху леглото, сякаш се надяваше, че тя може да е потънала в някоя от миниатюрните сгъвки.

„Сигурно е слязла до лоби бара, за да вземе кафе“ — успокояваше се той, но реалността му говореше съвсем друго: „А можеше просто да повика рум сървис.“ Отвори гардероба. Последните му надежди се изпариха с осъзнаването на бруталната истина: нямаше я не само Паша, нямаше ги дрехите му, портфейла му, мобилния му телефон, кредитните карти, парите, ръчния му часовник, всичко. Беше останал само по фланелка и боксерки — така както беше заспал.

Токио, Япония

Два дни след писмения тест Хитоми трябваше да покрие и устния изпит по математика. Преподавателят викаше учениците един по един в личния си кабинет, преглеждаше решенията на задачите от теста, задаваше въпроси и поставяше окончателна оценка за семестъра. Някои от учениците излизаха с намусени физиономии, обаждаха се по мобилните телефони и с тих, извинителен тон съобщаваха на своите родители за резултата. Други изскачаха от кабинета с радостни възгласи, прегръщаха своите приятели, хващаха се за ръце и хукваха по дългия коридор към изхода на училището, където ги очакваше свободата.

Хитоми не се притесняваше особено много. При други обстоятелства би изпаднала в нервна криза. Но не и сега. От уединението на своята самота, тя изпитваше някакво чувство за превъзходство над останалите. Те, за разлика от нея, не знаеха крайния резултат. Дори „магията“ да не подействаше отново, тя грижливо беше запаметила всички аксиоми, теореми и правила. Освен това устният се взимаше много по-лесно от писмения, където се решаваха трудните задачи. Отличната оценка й беше в кърпа вързана. Трябваше само да изтърпи няколко минути в кабинета на противния учител и да се опита да бъде любезна. Дойде и нейният ред.

Преподавателят седеше замислен зад бюрото. Хвърли бърз поглед на ученичката, която се покланяше непрекъснато, и посочи стола пред себе си. Извади от купчината листи нейното контролно и започна да разглежда решенията на задачите. Това продължи безкрайно дълго. Мълчанието и напрегнатата тишина я влудяваха. Опитваше се да диша колкото се може по-тихо.

— Така, вашето име е Хитоми, нали?

— Хай!

— Надявам се, че нямате нищо против да проверя оценките ви по другите предмети — без да дочака отговор, преподавателят защрака по клавиатурата на лаптопа, поставен пред него.

— Хм, отличничка значи!

— Хай! — момичето се поклони отново.

— Бихте ли ми казали, ако не е тайна, какви са Вашите планове за бъдещето? Къде възнамерявате да следвате? Каква професия сте си избрали? Би трябвало вече да сте наясно по тези въпроси.

— Така е…

Хитоми се замисли, преди да продължи. Дали да каже истината: че предпочита да се занимава с изкуства, или да излъже, че мечтата й е да стане инженер, подобно на баща си. „За какво му е на тоя дъртак да знае истината. По-добре да вярва, че държа на оценката по математика заради техническата специалност.“ Тя внимателно се поклони и заяви с любезен глас:

— Надявам се догодина да ме приемат в Токийския университет за технологии. Искам да наследя семейната традиция. Двамата ми родители са инженери. Те биха се радвали, ако това се случи. Аз също.

— Това означава, че оценката по математика има голямо значение за кандидатстудентския Ви успех.

— Хай!

— Погледнете тези решения и ми кажете, моля Ви, каква оценка бихте поставили Вие, ако бяхте на мое място? — преподавателят гневно запрати в лицето й няколко листа хартия, съединени с телбод.

Изненадана, Хитоми улови листите във въздуха и се загледа в решенията. Бяха задраскани отгоре до долу с червен химикал. Нямаше нито едно правилно решение.

— Но… Нали Вие ми поставихте отличен на писмения тест?

— Да, защото не исках да погребвам бъдещето Ви! — учителят извика с рязък, нетърпящ възражение тон.

Отново настъпи тишина. Човекът зад бюрото наблюдаваше присвитото от срам момиче с любопитство и очакваше някакво оправдание от нейна страна, а тя смутено гледаше пода и се чудеше какви думи да подбере. Сърцето й биеше от тревога и недоумение. „Какво се случва тук, по дяволите?“

— Ще бъда откровен с Вас — преподавателят неочаквано наруши мълчанието. Говореше бавно и спокойно, като човек, който много добре знае какво прави:

— Има два варианта. Единият е да напуснете този кабинет със слаба оценка и да съобщите на родителите си, че могат да забравят за Токийския технологичен университет, а другият — да ми направите една малка услуга, срещу която аз ще си затворя очите за Вашите пропуски и ще Ви оставя да продължите напред, при това с отлична оценка по математика.

Хитоми замръзна. Какво се опитваше да й каже? Нима слуховете, че блудства с ученички, се потвърждаваха сега, тук, пред нея? Нима искаше да правят непристойни неща? Усети се безпомощна срещу неоспоримата власт, която притежаваше този човек над нейната съдба, и две тънки струйки сълзи потекоха по бузите й. Преподавателят любезно й подаде кърпичка:

— Няма от какво да се притеснявате, млада госпожице, не бих рискувал да ме дадат на съд за педофилия. Знаете ли какво се случва с педофилите в затвора?

Тя не му отговори. Само тихичко бършеше сълзите си и подсмърчаше.

— Бъдете сигурна, че ще излезете оттук, без да съм Ви докоснал с пръст.

Тя го погледна едновременно със страх и любопитство. Очите й продължаваха да се наливат със сълзи.

— Разбирате ли, всеки човек си има своите странности. Преди мислех, че те ме правят различен, но с течение на времето разбрах, че има много хора като мен. Молбата ми е проста, — учителят бръкна в шкафа под бюрото, извади малко стъклено бурканче и го постави пред нея.

— Искам да напълните този съд с урина тук — пред мен. След това можете да си вървите. И ако някога решите да споделите с някого, — учителят вдигна високо във въздуха задрасканите с червен химикал листи, — спомнете си за този документ. По всяко време мога да изпратя резултатите ви за преглед от комисия и да напиша доклад, че сте ми предложили подкуп за оценката, която Ви поставих. Тогава с Вас и с Вашите планове за бъдещето е свършено!

Разбира се, той знаеше, че унижението и лошата репутация никога нямаше да позволят на затворено момиче като нея да разкаже за преживяното.

— Но… аз… в момента, такова, не изпитвам нужда да уринирам — Хитоми се изчерви само при споменаването на срамната дума.

Никога не би допуснала, че ще каже нещо подобно по време на изпит, при това в кабинета на учител!

— О, това не е никакъв проблем! Ще изпиете тази течност на един дъх и природата ще свърши останалото — преподавателят постави бутилка минерална вода върху бюрото до празното бурканче.

Хитоми взе бутилката с треперещи ръце и на малки, къси глътки започна да поглъща леденостудената вода. Учителят я наблюдаваше търпеливо. Лицето му издаваше нездрав интерес и чувство за власт, за абсолютен контрол над ситуацията.

Кайро, Египет

Касим прекара два дни в трескава подготовка за интервюто с американските работодатели. Стоеше пред огледалото и репетираше всяко изречение дума по дума. В предварителните инструктажи организаторите на програмата го бяха предупредили какво трябва да говори и какво — не, как трябва да се държи, кога да задава въпроси, кои теми да избягва и т.н. Следвайки плътно инструкциите, Касим изготви подходящи реплики за всяка възможна ситуация и внимателно изрепетира всички потенциални разговори, които можеха да възникнат по време на събеседването.

Самото интервю мина десет пъти по-лесно, отколкото очакваше. Американците бяха в приповдигнато настроение въпреки махмурлука, който очевидно ги мъчеше от „партито за добре дошли“, организирано от академичния състав предишната вечер. Дъвчеха дъвки, пиеха кока-кола и минерална вода и работеха със самочувствието на хора, които обичат работата си и много добре знаят какво вършат.

Набираха готвачи, чистачи, инструктори и всякакъв помощен персонал за детските, ваканционни лагери в САЩ. Студентите се местеха от маса на маса и евентуално получаваха предложение за летен стаж директно от собствениците на лагерите. Касим носеше пълен пакет документи: изрядно попълнен формуляр за кандидатстване, автобиография и препоръки. Документите говореха за него по-добре, отколкото той самият и още на втората среща една пълна и любезна американка го нае като помощник-готвач в нейния бойскаутски клуб в Пенсилвания. Имаше на разположение няколко месеца, за да вземе изпитите от лятната сесия, да оформи документите за пътуването, да изкара виза и през май трябваше да бъде вече на американска земя!

Касим едва сдържаше бликащия си ентусиазъм и трудно прикриваше огромното си вълнение, докато радостно стискаше ръката на своя бъдещ работодател. Изхвърча от учебната зала, където се провеждаха интервютата, и бегом се насочи към телефонните кабини в двора на кампуса. Нямаше търпение да се обади вкъщи, за да каже на цялото си семейство, че ето на — мечтата му най-после е на път да се сбъдне. Той заминаваше за Америка и никой вече не можеше да го спре!

Вдигна слушалката, набра няколко цифри и изведнъж спря, връхлетян от ужасяващия спомен. „Ще бъдете изненадани от бързите резултати!“. Ето защо всичко ставаше толкова лесно, значи. Беше продал безсмъртната си душа на Дявола и той му изпълняваше желанието почти мигновено! Поразен от жестокия реализъм на това прозрение, Касим изпусна слушалката, отстъпи назад и краката му опряха в ръба на пейката, която се намираше зад гърба му. Седна и дълго време остана неподвижен, с вперен в земята невиждащ поглед.

Независимо дали вярваше в силите на Отвъдното, или не — те ясно и недвусмислено му демонстрираха своята мощ. Беше извършил грях. Огромен грях! Разбира се, щеше да запази всичко това в тайна и нямаше да каже на никого, дори за успешното интервю нямаше да сподели, поне докато не вземеше американска виза и не дойдеше време да се качва на самолета. Прибра се в стаята си, махна официалния костюм, сложи си удобни, семпли дрехи и прекара остатъка от деня в джамията. Молеше се така, както само обречените могат да се молят за своята душа.

* * *

Американското посолство в Кайро се охраняваше като военна база. Още на входа Касим премина през детектор за метал, беше щателно обискиран от двама мускулести мъжаги и беше принуден да се раздели с ключовете и с химикалката, която носеше в джоба на сакото. Съпроводиха го към вътрешността на посолството.

Беше чакал няколко дни, за да дойде ред на неговия трицифрен номер, и сега трябваше да се съсредоточи максимално върху интервюто за виза. Нямаше време да се замисля над прекалените мерки за сигурност. Плътно охраняван заедно с останалите десетима кандидати, които пропуснаха наведнъж, той премина през зелените градини в двора на посолството и влезе в някакво антре, където имаше каса. Плати таксата от 50 долара за интервю и беше поканен да заеме мястото си в чакалнята. Щяха да го повикат пред една от четирите кабинки с бронирани стъкла, щом дойдеше неговият ред. „Добре, че пристигнах на време!“ — въздъхна Касим. „Ако бях изтървал тегленето на моя номер, сигурно щях да чакам още поне месец за интервю.“

Стотици хиляди египтяни даваха мило и драго да заминат за Америка. Пред посолството денонощно се виеха километрични опашки. Имаше всякакви кандидати — добре облечени бизнесмени, които търгуваха със САЩ, студенти, учещи в Америка, стажанти по международни програми като него и отчаяни кандидат-емигранти.

Касим трябваше на всяка цена да докаже пред служителите на посолството, че не е потенциален емигрант, а просто един най-обикновен студент, който отива да понатрупа стаж за едно лято и има намерение да се върне, за да продължи обучението и кариерата си в туристическата индустрия на Кайро. Ако получеше отказ, организаторите по програмата щяха да му върнат внесения депозит, американците винаги спазваха писмените договори, но мечтата му да замине за Америка пропадаше завинаги. Догодина завършваше и вратите на студентските програми щяха да бъдат затворени за него, а той чисто финансово не можеше да си позволи да протака образованието прекалено дълго, защото плащаше учебните такси и наемите за общежитието сам, като едва смогваше едновременно да ходи на лекции, да работи като екскурзовод, да взима всички изпити и да свързва двата края.

Някакъв чиновник любезно го подкани да заеме мястото си пред гише номер три. „Да бъде волята на Аллаха!“ — Касим произнесе кратка молитва наум и се насочи към кабинката с бронирано стъкло, зад което го очакваше служителка на посолството с дежурна усмивка на уста.

Той пъхна плика с документите в металното чекмедже под стъклото, плъзна го напред и търпеливо зачака да ги прегледат. Надяваше се да не е допуснал някоя правописна грешка или друга неточност в попълването на обемистите формуляри за виза.

— Добро утро, Сър, — започна служителката — значи кандидатствате като стажант по студентска програма за културен обмен, така ли?

— Да, така е.

— Разбирам. А защо искате да отидете в Америка?

Дланите на Касим се изпотиха. Той пое дълбоко дъх, издиша и бавно започна да изговаря добре заучените фрази. Стараеше се да не дава израз на вътрешното си безпокойство. Обясни, че като всеки млад човек, иска да опознае една много различна култура, да срещне студенти от цял свят и да сложи началото на нови приятелства, да се поучи от американския опит в туризма и да натрупа допълнително стаж в областта, в която иска да се развива тук — у дома.

— Не на последно място, — допълни той — международната програма за културен обмен е истинско предизвикателство за мен!

— Разбирам, — любезната усмивка не слизаше от лицето на служителката — имате ли някакви близки познати, роднини, членове на семейството, съученици или приятели в САЩ?

— Не, не познавам никого там, но се надявам като се върна да имам много нови приятели от цял свят! — той се ощипа по бедрото, за да млъкне, преди да е казал някоя глупост, която можеше да го провали.

— Говорите перфектен английски. Мислите ли, че това предимство ще Ви улесни по-лесно да се адаптирате в една чуждоезикова среда, каквато е американската?

— Благодаря Ви много! Изучавал съм езика старателно в продължение на години. Работата ми като екскурзовод дава допълнителни възможности да го практикувам всеки ден. Да, мисля, че английският е предимство.

Докато говореше, американката извади някакъв лист хартия, очерта в него кръг с химикал, прибави го към останалите документи в чекмеджето и го бутна обратно към Касим. Изражението на лицето й изведнъж се промени. Продължаваше да се усмихва, но някак ехидно и жестоко:

— Съжалявам Сър, но правилата на нашето посолство не ми дават право да ви издам студентска виза. Моля, опитайте отново, например догодина.

— Но защо? Къде сгреших? Какво не ми е като хората? Имам всички документи, работодателите ме очакват.

— Причините за отказа са описани в документа, който ви дадох. Желая ви приятен ден! Следващият, моля!

Касим не можеше да повярва на ушите си. Най-малко беше очаквал, че точно тук ще го спрат, след като премина успешно през всички процедури. Считаше интервюто за някаква формалност, беше подготвен за тези въпроси. „Какво, по дяволите става тук?!“ В листчето бяха отбелязани три причини за отказ на виза: 1) Недостатъчно документи 2) Потенциален емигрант и 3) Друга причина. „Любезната“ служителка беше отбелязала последния вариант като мотив за своя отказ.

— Вие американците сте тотални лицемери! Усмихвате се, гледате човека в очите и проваляте бъдещето му!

— Сър, не ме принуждавайте да повикам охраната! Моля, освободете мястото за следващия кандидат!

Без да чака второ предупреждение, Касим стана и със сълзи на очи се понесе към изхода. В главата му кънтяха думите на един от организаторите по програмата: „Възможно е да получите отказ, въпреки че това е малко вероятно. В такъв случай, ние ще възстановим вашия депозит, но не бива да забравяте, че Правителството контролира нас, а не ние — Правителството.“

Санкт Петербург, Русия

Точно в осем вечерта на вратата се почука. Алексей опипа пистолета, натикан в колана зад гърба му. Беше разпасал ризата си, за да го скрие. Огледа се за последен път — всичко беше безупречно чисто и подредено. Квартирата му не беше изглеждала толкова добре от последния път, когато Таня беше тук. Пое си дълбоко дъх. Издиша. След това смело завъртя ключа и отвори вратата.

Жената пред него беше променена до неузнаваемост. Кожата й имаше топъл, кафяв тен, миглите й бяха удължени, изглеждаше отслабнала, подмладена, много по-красива от когато и да било. Носеше тоалет, който със сигурност струваше повече от Волгата, с която той денонощно се бореше за прехраната си. Няколко секунди двамата мълчаха, втренчени един в друг. После тя се хвърли в прегръдките му. Той я притисна силно до себе си. Вдиша от нежния аромат на парфюма й. Най-после се беше върнала! Никога повече нямаше да я изгуби! За нищо на света!

Таня внимателно се отскубна от ръцете му:

— Уау, доста е уютно при теб. Явно си придобил някои навици, откакто ме няма!

— Заповядай, заповядай, влез, недей да стоиш на вратата. Сама си, нали?

— О, да, защо? Ти да не би да очакваше, че ще взема някого с мен?

— Не, просто sms-ът, който получих, беше много странен. Помислих, че си в беда.

— Няма такова нещо, миличък — тя го целуна нежно по бузата.

— Исках да запазим всички разговори за сега, мина толкова време. Не исках да наваксваме по телефона.

— Разбирам! — Алексей внимателно свали палтото от гърба й.

— О, какъв джентълмен! Мерси.

Таня носеше жълто поло, което подчертаваше стегнатите й гърди. Беше облечена с кафява кожена пола до коленете, допълнена от чифт изискани кафяви боти, украсени със сребърни верижки. Алексей не можеше да повярва на очите си. Това ли беше неговата Таня? Тя забеляза, че я наблюдават в захлас и обясни:

— От две години съм на диета. Минах няколко пластични операции. Уголемиха ми гърдите, повдигнаха нослето, премахнаха излишните мазнинки, позакърпиха ме оттук-оттам. Редовно ходя на Йога и на солариум, харесва ли ти как изглеждам?

— Таня, ти си най-красивата жена на света!

— Това е най-искреният комплимент, който някога съм получавала! — тя се зачуди в коя посока да поеме из тясното жилище.

— Заповядай в кухнята! — подкани я той. — Приготвил съм нещо дребно за хапване. Чувствай се като у дома си!

— О! — тя остана със зяпнала уста на вратата.

Точно срещу нея — върху малкото канапе, на което Алексей беше прекарал дълги нощи в пиене и самосъжаление, се мъдреше огромен плюшен мечок. В скута му бяха поставени букет червени рози и надпис:

„Добре дошла у дома, Таня!“

Масата беше сервирана за двама. Бутилка вино и четири ароматни свещи допълваха атмосферата. Миришеше вкусно на печено.

— Алексей, това не си ти! Кога се научи да готвиш?

— Нищо особено, просто следвах рецептата. Надявам се, че ще ти хареса! — той галантно дръпна стола, за да може красивата му съпруга да седне. Тя погледна въпросително към мечока с цветята:

— За мен са, нали? И още преди да получи отговор, допълни:

— Нямаше нужда, прекалено си мил! Мисля, че не го заслужавам.

Развълнуван, Алексей сипа по чаша вино. Изгледа я с възторга на момченце, което току-що е получило любимата си играчка за Коледа, после вдигна тост за хората, които се завръщат. Това леко я смути, но тя се опита да прикрие притеснението си. Пиха, Таня бръкна в дамската си чантичка и извади кутия цигари. Нервно разкъса опаковката, захапа тънкия филтър и за пореден път се възхити от маниерите на Алексей, който с готовност й поднесе огънче. Тютюнът й помогна да се успокои и да събере мислите си.

— Разкажи ми нещо за себе си. Какво стана през всичките тези години, освен че си се разкрасила и подмладила? Къде се изгуби? Какво преживя?

— От нищо не мога да се оплача. Знаеш ли, сигурно ще ти прозвуча като глупачка, но си струва да живееш живота на богатите.

Без да отговори, Алексей започна да сервира от печеното в двете чинии. Тя продължи:

— Както виждаш, този начин на живот те прави да изглеждаш добре, да се чувстваш добре, да успяваш. Когато си сред успели хора, ти се заразяваш от техния успех.

Той я погледна неразбиращо.

— Искам да ти се похваля. Най-после завърших първата си дамска колекция и подготвям ревю в Москва!

Не последва никакъв отговор.

— Очаквам да присъстват дизайнери, критици, известни имена от света на шоубизнеса. Ако публиката хареса моите дрехи и медиите напишат добър коментар за ревюто, имам шанс да изляза на световната сцена! — продължи въодушевено тя.

— Алексей, детската ми мечта е на път да се сбъдне! Помниш ли като говорехме за това, още когато бях в гимназията? Че искам да стана моделиер? Е, нямаше как да се случи, ако не бях срещнала Фьодор. Той много ме подкрепя. Във всяко отношение.

— Кусай си от печеното — едва събра сили да продума домакинът.

— Миличък, не се разстройвай, човек трябва да преследва мечтите си, какъв е смисълът от този живот, иначе? — тя се огледа, все едно търсеше смисъла между четирите стени на тясната кухничка.

— Но аз си мислех, че се връщаш при мен, Таня! Не можеш ли да проумееш колко много те обичам? През изминалите години хиляди пъти се опитвах да те намразя заради всичко, което ми причини, но не успях. Любовта се оказа по-силна, а на тази планета няма друг мъж, който да те обича повече от мен. Ако това е, което искаш, ако парите са единственото, с което мога да те задържа, аз ще изкарам пари, ще стана богат, заради теб ще преобърна света, ако се наложи!

Настъпи тягостно мълчание. Вечерята стоеше в чиниите недокосната. Алексей прочисти гърлото си и заговори:

— Помниш ли онези момчета, които ни помогнаха да се измъкнем от Одеса? По-точно Николай? Писах му писмо и го поканих на гости в Петербург. Имам идея, която може да ме направи богат. Ще изтеглим кредит и ще пуснем VIP таксита. В началото може да е само един Мерцедес на старо, но после ще купим още. Хората с възможности не искат да се возят в очукани Лади и Волги, с радост ще платят малко повече за луксозен автомобил, който предлага модни списания, музика по избор, дори достъп до интернет. Изпратих много подробно писмо на Николай. Знам, че работи в някаква банка и се занимава с кредити. Може би ще успее да издейства заем. Предложих му да стане управител. Той ще набира клиентите, а аз ще карам, поне в началото, после ще си назначим секретарка и ще наемем шофьори, ще купим още коли. Не разбираш ли, че правя всичко това заради теб?

Тя сконфузено гледаше чинията пред себе си, без да обели нито дума.

— Кажи ми нещо, моля те! Недей да мълчиш така! Защо пишеш, че ме обичаш, а после идваш и ми разказваш колко прекрасно си изкарвате с мъжа, който те измъкна изпод носа ми?

Изведнъж Таня се развика:

— Алексей, ти нищо не разбираш! Богатите имат чисто нови коли и частни шофьори. Возят се в лимузини със сервитьор, минибар и черен хайвер. Никой няма да се качи на вашето „VIP такси“ втора употреба. Детската ми мечта е на път да се сбъдне! Имам всичко, за което може да мечтае един човек — положение в обществото, уважение, пари. Обиколила съм половината свят. Имам мъж, който ме обича и прави много за мен. Вече не съм млада, не мога вечно да чакам да си стъпиш на краката. Едва ли ще получа втори такъв шанс в живота, а ти ме караш да зарежа всичко и да повярвам в ТВОЯТА наивна мечта?

— Но…

— Недей да ми обясняваш, — прекъсна го тя. След кратка пауза продължи:

— Приеми, че съм тъпа женичка и не разбирам от бизнес. Може идеята ти да се окаже невероятно печеливша и един ден да успееш. Аз съм в състояние да ти помогна да започнеш още утре, без да теглиш кредити, без да изплащаш заеми, без да умоляваш този и онзи — Таня бръкна в дамската си чантичка и извади чекова книжка, към която беше прикрепена писалка със златен обков. Скъса един празен чек и го постави на масата. Погледна го въпросително:

— Кажи ми колко пари ти трябват, за да започнеш собствен бизнес? Няма да ги искам обратно. Това е подарък заради всичките години, които прекарахме заедно.

— Но, Таня, животът ми няма никакъв смисъл без теб! За какво са ми пари, ако загубя най-ценното? Ако загубя любовта?

— Не бъди такъв наивен идеалист! В наши дни всичко се купува с пари, дори любовта! Виж сега, аз мога да ти помогна да си сбъднеш мечтите, както и ти можеш да ми помогнеш да сбъдна моите. Всичко, което трябва да направим, е да се разпишем върху някакъв лист хартия. Защо да спорим, като можем да си подадем ръка? Защо да рушим мостовете, които сме градили толкова години? Кажи ми колко пари ти трябват? Назови някаква сума и ще я получиш! Още утре можеш да осребриш този чек на касата на всяка банка.

— Защо си дошла при мен? — гласът на Алексей престана да бъде умоляващ, убеждаващ, стана сериозен и настоятелен.

Не получи никакъв отговор.

— Кажи ми какво искаш от мен!

— Искам развод. Подготвила съм всички документи. Трябва само да се подпишеш. Още утре мога да дойда с адвокат и двама свидетели. Фьодор е готов да ти плати, за да дадеш съгласието си. Кажи ми колко пари ти трябват?

Алексей едва не загуби съзнание. След толкова години на копнеж по нея, след всички тези надежди, Таня не само че не се връщаше при него, тя го беше отписала от живота си безвъзвратно! Искаше развод и му предлагаше пари! От очите му потекоха сълзи.

— Моля те, недей така, късаш ми сърцето!

— Никога не съм плакал през живота си — изхълца Алексей. — Как може да си толкова жестока? Този човек те е променил до неузнаваемост. Станала си като всички останали! Как смееш да идваш при мен и да ме подкупваш? Колко мислиш, че струва любовта ми към теб? Един милион? Два милиона? Тя струва повече от всичките пари на света!

— Слушай ме внимателно, Алексей! — леденият й тон го изненада.

— Трябва на всяка цена да се оженя за Фьодор преди ревюто в Москва. Той настоява. Отлагах достатъчно дълго. Можем да го направим по трудния начин, а може да стане и по лесния. Готов е да ти плати максимум сто хиляди долара, за да подпишеш развода. Ако откажеш това щедро предложение, той ще се погрижи да останеш без работа, ще те изрита от квартирата, ще ти счупят колата, може дори и теб да потрошат. Не мога да те защитя по никакъв начин. Нямаш представа колко сериозни връзки има този човек. Силните на деня водят съпругите и любовниците си при него, а той им ги връща като нови. Освен че е много богат, познава всички в този град. Моля те, ако не заради парите, поне го направи заради мен! Не заставай на пътя на мечтите ми! Не точно сега!

Алексей мълчеше. Сълзите му бяха пресъхнали. Изпи чашата с вино на екс и си наля допълнително.

— Защо на всяка цена искаш да се омъжиш за него? Защо ти е моето съгласие? Толкова години бяхте заедно, а сега ти идваш тук и ми предлагаш сто хиляди, за да се разделим законно. Може би…

— Точно така, Алексей. Очаквам дете от Фьодор. Бременна съм. Не искаме детето ни да бъде извънбрачно, — тя включи позлатената писалка и внимателно изписа сумата от сто хиляди долара словом и цифром върху чека. Подписа се и го бутна към Алексей:

— Това е за теб!

— Нямам ли право поне на една нощ, за да помисля?

— Ще те чакам на кръстовището на Садовя и Ломоносовая утре точно в три след обяд. Ще бъда с адвокат и двама свидетели. Ела на време. Бърз подпис в съда и всичко приключва. Няма смисъл да си усложняваме живота взаимно — тя го целуна по челото, прибра чековата книжка обратно в дамската чантичка и се запъти към вратата. Погледна го въпросително:

— Няма ли да ме изпратиш? Какво се случи с кавалерските ти обноски?

Учудващо спокоен дори за себе си, Алексей стана, изпрати я до входната врата и й помогна да си облече палтото. След това се върна в кухнята, където го очакваха недокосната вечеря за двама, голям плюшен мечок, букет цветя и чек за сто хиляди долара.

Извади бутилка водка от хладилника и си наля водна чаша, пълна до горе. Изпи я на екс. После си наля още една. Седна на канапето и прегърна мечока. Държеше чека в едната си ръка, а с другата изливаше водка върху плюшената играчка:

— Виждаш ли, приятелю, оженил съм се за най-голямата курва на света. Любовта й струва точно сто хиляди долара. Нито повече, нито по-малко. Всеки, който има сто хиляди долара, може да я притежава.

Пи до дъно.

* * *

Разтреперан от гняв, Хелге блъскаше по вратата на Лудия Макс. Беше прекалено рано и пияният скандинавец сигурно още се търкаляше в леглото. Стреснати от шума, няколко глави се показаха от стаите, намръщиха се при вида на полуголия мъж и му направиха знак за тишина.

Гняв, срам и омраза пулсираха във вените на учителя. Още колко време трябваше да прекара в коридора по боксерки и фланелка, докато най-после Макс се сетеше да отвори?

Явно някой се беше оплакал на рецепцията, защото след броени минути от асансьора излезе един от управителите на хотела, облечен в безупречна униформа, и дискретно го помоли да се прибере в стаята си, за да не нарушава спокойствието на гостите.

— Ако не престанете веднага, ще бъда принуден да повикам охраната! — заплаши го руснакът на чист английски език.

— Да, точно така, повикайте охраната! И полицията повикайте. Ограбиха ме! — Хелге крещеше и продължаваше да нанася удари върху масивното дърво.

Руснакът заговори по радиостанцията. Точно в този момент вратата на хотелския апартамент се отвори. Показа се рошавата глава на Лудия Макс. Недоспалата му физиономия се изкриви в недоволна гримаса:

— Какво, по дяволите става тук? Защо сте се разблъскали толкова рано?

Без да отговори, Хелге се промуши край него и влезе. Мениджърът от охраната се засили да го последва, но силната ръка на скандинавеца го избута назад. Вратата се затвори под носа му.

Подът беше осеян с намачкани кутийки от бира и цигари, празни бутилки от водка, използвани презервативи и безразборно разхвърляни дрехи. Очевидно момчетата не бяха скучали в негово отсъствие. Хелге седна върху леглото и се хвана за главата. Чудеше се откъде да започне:

— Погрижи се да изхвърлиш всички наркотици, защото след малко тук може да цъфне полицията. Мирише на ганджа. Сигурно ще решат да направят обиск — предупреди го той.

— Ами то вече нищо не остана. Днес си тръгваме, забрави ли? — Макс отвори широко прозорците, за да проветри — И къде се загуби вчера? За какво е цялата тази дандания?

Хелге се опита да събере всичко, което му се беше случило, в едно изречение. Разказа му за срещата, за невероятната актьорска игра на непознатата рускиня, която освен че ужасно много приличаше на бившата му съпруга, беше го накарала да се влюби и напълно да й се довери, а след това брутално го беше ограбила.

Докато говореше, той обикаляше нервно из стаята, като животно в клетка, а Макс непрекъснато му задаваше въпроси: как се казва тя, каква информация има за нея? Къде живее? Къде работи? Какво са си говорили?

Същите въпроси му задаваха и руските ченгета, които пристигнаха заедно с охраната на хотела няколко минути по-късно. Разпитваха го отново и отново. Визитната картичка на Паша Мухова беше изчезнала заедно с портфейла му, но от вълнение Хелге беше запомнил адреса на фирмата, в която тя работеше като „експерт-счетоводител“, както и телефонния й номер. Естествено, джиесемът беше изключен, а такава фирма на такъв адрес и служител с такова име просто не съществуваха. По препоръка на полицаите Хелге се обади в банката, за да блокира кредитните си карти. От хотела си измиха ръцете, че не носят отговорност за личните вещи, които не са депозирани в сейф, и му предложиха да се обърне към туристическата агенция, с която пътува, за да провери дали застраховката покрива рискове от грабеж.

Полицаите снеха писмени показания, съставиха протокол и обещаха, че ще се обадят, ако открият нещо. Естествено, нищо нямаше да открият. Дори подигравателните им физиономии го издаваха. „Дойдохте тук, за да се наливате с алкохол и да чукате евтино, ама ви го начукаха, нали!“

На шведските гости не им оставаше друго, освен да си опаковат багажа и да освободят стаите. Йохан услужи на Хелге с панталон и риза. На всичкото отгоре и таксиметровият шофьор с Волгата беше изчезнал. Не си вдигаше телефона. От компанията им казаха, че днес не е отишъл на работа. „Сигурно се е запил“. Принудиха се да повикат такси от рецепцията, което им взе двойно повече до летището. По време на обратния полет весели разговори нямаше. Този път всички мълчаха гузно.

Малмьо, Швеция

Още щом влезе между глухите стени на голямата си къща, Хелге се почувства така, сякаш след дълго отсъствие отново се завръщаше в Ада. Прекалено много спомени, прекалено много мечти бяха погребани тук — безгрижното му детство, приключенията му като юноша, любовта на покойните му родители, усмивката на Клара. Тяхно място сега заемаше гробната тишина — постоянна спътница в живота на един самотник и единствен свидетел на неговите страдания.

Трябваше да си разопакова багажа, да се приготви за новата работна седмица и да поспи, да събере сили, но не го свърташе на едно място. Нямаше желание за нищо друго, освен да се махне. Да избяга. Да отиде някъде много далеч. Унижението от начина, по който се бяха погаврили с последната му надежда, с вярата, че отново е срещнал любовта, прагматичността на цялата ситуация и нейната жестокост го премазваха психически. Хелге си мислеше, че това е дъното — най-ниската точка, до която може да стигне човек в нещастието си.

Десет минути по-късно, седнал пред домашния компютър, той се намираше още по-надълбоко. Невярващите му очи мъчно разчитаха ситния шрифт на писмото:

„Човек се учи, докато е жив, и вие току-що получихте един много ценен урок: сделките с Дявола не са хубаво нещо! Ако нашите наблюдения са точни, би трябвало в момента да преживявате огромно разочарование от последствията на желанието, срещу което толкова лекомислено продадохте душата си. Можете да изберете да ни повярвате или не. Това няма никакво значение за нас! По-важното е, че разполагаме с писмен документ, който потвърждава съгласието ви да предадете душата си ЗАВИНАГИ във владение на Тъмните сили. Ето още един ценен урок: когато подписвате някакъв договор, четете всичко, дори малкия шрифт. В случая: «общите условия», с които се съгласихте, без да мислите. Адът е едно доста мрачно и самотно място, където можете да прекарате хилядолетия насаме със собствените си страхове. Уверяваме ви, те са много повече и много по-ужасни, отколкото предполагате. И ви очакваме с огромно нетърпение! Животът е кратък. Наслаждавайте му се, докато можете!

Послепис: ще бъдем честни и ще Ви съобщим, че все пак има някакъв начин да си върнете душата обратно. Така и така след време сами ще разберете, няма защо да го крием от Вас. Какъв е той ли? Ами трябва да направите огромна саможертва в името на доброто, за да компенсирате собствената си глупост. Какво ще кажете за 50 хиляди долара дарение в полза на бездомните сираци? Имате три дни, за да наберете и изпратите средствата и само 30 секунди, за да се възползвате от тази възможност сега!“

Отдолу се мъдреше надпис:

„Обещавам да събера и да изпратя 50 000 долара дарение в рамките на следващите 72 часа, в противен случай декларирам, че се отказвам от душата си завинаги в името на Сатаната и съм готов да отида при него, когато и както той пожелае.“

След текста имаше кръгъл бутон: „ЗАКЛЕХ СЕ“ и брояч, който отмерваше оставащите секунди: 30, 29, 28, 27, 26…

Без да губи ценно време, Хелге натисна бутона. На екрана се появи банковата сметка и името на фондацията, на която трябваше да преведе парите, за да спаси безсмъртната си душа.

Всичко най-после си идваше по местата. Беше попаднал във вълчи капан и „случайните“ съвпадения от близките дни получаваха своето, макар и нелогично, обяснение. Беше продал душата си на Дявола. Не само това. Беше спал с Дявола! Припомни си думите, които стояха над вратите на Дантевия „АД“, колко пъти ги беше цитирал в часовете по „История на изкуството“: „…и ще пребъда аз във вечността: надежда всяка тука оставете!“ Точно така възнамеряваше да направи. Да остави всякаква надежда именно тук.

„Странно“ — мислеше си Хелге, — „колко дълбоко успокоение носи мисълта, че светът се простира далеч отвъд границите на човешките възприятия. Дори чувството за самота изчезва“. Вече нямаше нужда да си разопакова багажа. Чакаше го дълъг път. Без да се съблича, той се претърколи върху леглото и заспа дълбок, непробуден сън.

На сутринта Хелге не отиде на работа. Нито на следващата, нито на по-следващата сутрин. Вместо това, той мина през банката и сложи подписа си върху платежно нареждане за дарение в размер на 50 000 долара. Останалите пари от натрупваните в продължение на години спестявания получи в брой и в пътнически чекове. След това ипотекира къщата. Изтегли бърз, неизгоден заем с висока лихва, който нямаше намерение да връща никога. Остави Волвото в заложна къща срещу обидно ниска сума. Извади си нова кредитна карта, която му даваше възможност да се разпорежда със събраните средства от цял свят.

Мина през мястото, което вече не възприемаше като свой роден дом, а като „гробница за мечти“. Погледна старинната фасада и за миг се почувства гузен, че толкова лекомислено се лишава от наследствен имот. Сумата на заема не покриваше дори половината от реалната стойност на красивата къща. Махна с ръка. Какво значение имаха парите в сравнение с проклятието, което тегнеше над това място? Грабна все още опакования багаж и тръгна към гарата, като се стараеше да минава по страничните улички, за да не срещне случайно някой познат. Не искаше да дава обяснения. Не му се говореше с никого. Качи се на първия влак за Стокхолм. Международното летище там беше по-голямо и даваше повече възможности за избор на дестинация върху еднопосочния му билет.

Токио, Япония

Мотрисата на Токийското метро беше препълнена с непознати, уморени хора, които се връщаха от работа. Някъде в ъгъла, между силуетите на правостоящи, изнервени от дългото пътуване японци, се беше сгушила една невинна ученичка, която за два дни загуби едновременно душата и достойнството си по най-унизителния начин.

Как да оправдае себе си за онова съобщение? Как да измие срама от гузната си съвест? Споменът за случилото се в учителския кабинет не излизаше от главата й. Преподавателят се беше навел до земята, все едно, че коленичеше пред нея, за да може още по-отблизо да я наблюдава как пишка. Техните щяха да се зарадват на отличната оценка, да, но те не знаеха какво й костваше тя.

Мрачната тайна щеше винаги да тежи върху крехкото й, все още детско съзнание, заедно със спомена за унижението, което беше преживяла. Светът се сви до една малка точица и там се намираше само тя. Изпитваше огромна вина за това, че не успя да оправдае доверието на своите родители. За това, че продаде душата си на Дявола. За това, че не събра смелост да възрази на учителя и да си понесе последствията. Виновна беше, защото избра по-лесния път — пътя на лъжата. Ето какво значеше да си продадеш душата на Дявола!

Хитоми не можеше да живее с толкова много вина. Като истинска японка, тя предпочиташе да сложи край на живота си, вместо да носи срама. Но дали нямаше да се уплаши от смъртта и отново да се прояви като страхлива глупачка? Тя огледа безразличните физиономии на непознатите мъже и жени, които пътуваха в метрото. Никой не се интересуваше от нея. На никого не му пукаше за нейните проблеми. Светът беше безразличен към страданието й.

Вкъщи посрещнаха новината за отличната оценка с нескрит ентусиазъм. Рядко си позволяваха да демонстрират чувства пред Хитоми. Страхуваха се да не я разглезят и да не загубят респекта, който всяко дете трябва да изпитва пред родителите си. Но тази вечер по изключение бяха особено мили и любезни. Радваха й се, хвалеха я, обещаваха й бляскаво бъдеще, предвиждаха добра диплома и кариера в голяма корпорация. „Ако продължава все така, един ден ще настигне и дори ще размине баща си.“ — разсъждаваха те.

По време на семейната вечеря Хитоми се усмихваше насила и с нищо не издаваше огромното вътрешно напрежение, което заплашваше всеки момент да избухне. Тя използва първия удобен случай, за да се извини, че има да учи, семестърът все още не беше приключил, и се затвори в стаята си.

Просна се по корем върху леглото и заплака. Трябваше да намери някакъв израз на мъката си. „Не е справедливо да нямаш право на избор, да се стараеш винаги да угаждаш на всички, да даваш най-доброто от себе си и накрая пак да грешиш!“

От самоубийството я делеше не толкова страхът, колкото мисълта за тъгата и разочарованието, които щеше да причини на своите родители. Виждаше ги на собственото си погребение — скърбящи и разтреперани от мъка. Баща й протягаше ръка към ковчега, милваше го и обещаваше всичко, само и само тя да се върне, да си промени решението. Но вече беше прекалено късно! Ковчегът бавно влизаше в пещта.

Мрачното видение изчезна, пропъдено от безразличния глас на компютъра, който й съобщи, че има поща. Като насън, водена от някакво вътрешно усещане за съдбовност, Хитоми скочи от леглото и седна пред монитора. С нетърпение отвори получения имейл. Писмото гласеше:

„Човек се учи, докато е жив, и вие току-що получихте един много ценен урок: сделките с Дявола не са хубаво нещо! Ако нашите наблюдения са точни, би трябвало в момента да преживявате огромно разочарование от последствията на желанието, срещу което толкова лекомислено продадохте душата си. Можете да изберете да ни повярвате или не. Това няма никакво значение за нас! По-важното е, че разполагаме с писмен документ, който потвърждава съгласието ви да предадете душата си ЗАВИНАГИ във владение на Тъмните сили. Ето още един ценен урок: когато подписвате някакъв договор, четете всичко, дори малкия шрифт. В случая: «общите условия», с които се съгласихте, без да мислите. Адът е едно доста мрачно и самотно място, където можете да прекарате хилядолетия насаме със собствените си страхове. Уверяваме ви, те са много повече и много по-ужасни, отколкото предполагате. И ви очакваме с огромно нетърпение! Животът е кратък. Наслаждавайте му се, докато можете!

Послепис: ще бъдем честни и ще Ви съобщим, че все пак има някакъв начин да си върнете душата обратно. Така и така след време сами ще разберете, няма защо да го крием от Вас. Какъв е той ли? Ами трябва да направите огромна саможертва в името на доброто, за да компенсирате собствената си глупост. Какво ще кажете за 50 хиляди долара дарение в полза на бездомните сираци? Имате три дни, за да наберете и изпратите средствата и само 30 секунди, за да се възползвате от тази възможност сега!“

Отдолу се мъдреше надпис:

„Обещавам да събера и да изпратя 50 000 долара дарение в рамките на следващите 72 часа, в противен случай декларирам, че се отказвам от душата си завинаги в името на Сатаната и съм готов да отида при него, когато и както той пожелае.“

След текста мигаше червен бутон: „ЗАКЛЕХ СЕ“ и брояч, който отмерваше оставащите секунди: 30, 29, 28, 27, 26…

Хитоми загуби ума и дума. Откъде, по дяволите, щеше да намери 50 000 долара? За толкова кратко време? Оставаха само няколко секунди, когато в главата й се роди гениална идея. Тя бързо кликна върху надписа „ЗАКЛЕХ СЕ“. На екрана се появи банковата сметка на фондацията, където трябваше да преведе парите, за да се откупи от силите на мрака. Натисна Print, прибра листа в чекмеджето и извади iPhone-a, за да говори с единствената истинска приятелка, която й беше останала. Познаваше Юми от малка. Споделяха си всички тайни. Със сигурност можеше да й се довери.

Планът на Хитоми беше прост. Преди няколко седмици Юми беше получила официално писмено потвърждение от Токийския университет, че са я приели в специалността, за която момичето си мечтаеше от малка — „Напреднали компютърни технологии“. В писмото беше упомената и банкова сметка, на която трябваше да се преведе таксата за първия семестър — около 52 000 долара, в японски йени. Трябваше само да фалшифицира документа. Заниманията й със специализиран софтуер покрай комикса се оказаха изключително полезни за целта. Хитоми сканира документа, вкара го в компютъра, промени имената и номера на банковата сметка, след което го принтира на цветен лазерен принтер, така че печатите и подписът на декана да изглеждат като истински. Двете се Юми се заклеха да пазят фалшификацията в тайна до края на живота си.

После тя представи документа пред своите родители. Каза им, че дълго време е криела радостната новина като изненада, но вече не можела да издържи и ето — любимата им дъщеря имаше възможност да се запише в най-подходящата специалност на престижния университет! Оставаше само да се плати семестриалната такса. Без да се замисли, още на следващия ден баща й изтегли част от семейните спестявания и нареди превода. Вечерта Хитоми скочи под бързия влак „Шинкансен“ и с това сложи край на тъжния си, самотен живот. Статистиката за самоубийствата в Токио нарасна с единица.

Кайро, Египет

Първата работа на Касим беше да се отбие през Абдула. Неговият приятел щеше да прояви разбиране, да го утеши. Или поне така се надяваше. Имаше нужда да сподели с някого. Да излее цялата мъка от факта, че си представяше лятото по един съвсем различен начин — в страната на богатите, при своята далечна онлайн любов, а не тук — в шумния и прашен Кайро, където трябваше да се унижава за всяка стотинка пред чужденците.

Чувстваше се излъган и пренебрегнат от надменните американци. Потъпкаха голямата му мечта. Продаде душата си за нея! Колко по-ниско можеше да падне човек? Крепеше го единствено мисълта, че молитвите в джамията бяха помогнали да се освободи от проклятието. Несъмнено отказът на посолството се явяваше пряк резултат от неговото разкаяние. Слезе от претъпканата маршрутка точно срещу интернет кафенето на Абдула.

Собственикът отсъстваше, беше на пазар и Касим помоли братчето му да пусне някой от компютрите, за да може да си провери пощата, докато чака. Нямаше търпение да разкаже всичко на приятелката си зад океана. Да се оплаче. Тя щеше да го разбере и да го утеши. Щеше да внесе мир в разкъсаното му от болка сърце. Нейните думи винаги го успокояваха, въпреки че не можеше да чуе гласа й, въпреки че идваха от толкова далеч. Възнамеряваше да й напише дълго писмо. „Да, точно така ще направя! Мъдрите хора казват, че споделената мъка е половин мъка, а на Абдула няма да казвам нищо, за да не ми се присмива. Ще го излъжа, че съм дошъл да му върна парите, и все едно нищо не се е случило…“ — така разсъждаваше Касим — „задължително трябва да пиша и на организаторите за депозита“. Чакаше го доста работа. Тъкмо щеше да убие времето, докато се върне Абдула.

Имаше няколко нови писма, но едно от тях му привлече вниманието като магнит. Беше от търговеца на души:

„Човек се учи, докато е жив, и вие току-що получихте един много ценен урок: сделките с Дявола не са хубаво нещо! Ако нашите наблюдения са точни, би трябвало в момента да преживявате огромно разочарование от последствията на желанието, срещу което толкова лекомислено продадохте душата си. Можете да изберете да ни повярвате или не. Това няма никакво значение за нас! По-важното е, че разполагаме с писмен документ, който потвърждава съгласието ви да предадете душата си ЗАВИНАГИ във владение на Тъмните сили. Ето още един ценен урок: когато подписвате някакъв договор, четете всичко, дори малкия шрифт. В случая: «общите условия», с които се съгласихте, без да мислите. Адът е едно доста мрачно и самотно място, където можете да прекарате хилядолетия насаме със собствените си страхове. Уверяваме ви, те са много повече и много по-ужасни, отколкото предполагате. И ви очакваме с огромно нетърпение! Животът е кратък. Наслаждавайте му се, докато можете!

Послепис: ще бъдем честни и ще Ви съобщим, че все пак има някакъв начин да си върнете душата обратно. Така и така след време сами ще разберете, няма защо да го крием от Вас. Какъв е той ли? Ами трябва да направите огромна саможертва в името на доброто, за да компенсирате собствената си глупост. Какво ще кажете за 50 хиляди долара дарение в полза на бездомните сираци? Имате три дни, за да наберете и изпратите средствата и само 30 секунди, за да се възползвате от тази възможност сега!“

Отдолу се мъдреше надпис:

„Обещавам да събера и да изпратя 50 000 долара дарение в рамките на следващите 72 часа, в противен случай декларирам, че се отказвам от душата си завинаги в името на Сатаната и съм готов да отида при него, когато и както той пожелае.“

До текста мигаше червен бутон: „ЗАКЛЕХ СЕ“ и брояч, който отмерваше оставащите секунди: 30, 29, 28, 27, 26…

Касим натисна Enter. На екрана се появи банковата сметка на фондацията, където трябваше да преведе парите, за да спаси безсмъртната си душа. Разполагаше с твърде малко време! Принтира писмото, натика го в джоба на панталона си, извика братчето на Абдула, връчи му парите от заема, и хукна като обезумял надолу по улицата, без сам да знае къде отива. Имаше чувството, че светът се разпада под краката му.

Физическите усилия му помогнаха да си прочисти ума. Спря задъхан и изпотен пред офиса на някаква авиокомпания. Загледа се в рекламния надпис и в главата му започна да се оформя план.

Още на следващия ден сутринта навести един свой бивш съученик — Мохамед, който работеше в обменното бюро на хотел „Мовемпик“ — точно срещу международното летище на Кайро. Двамата имаха навика да се прибират в стаичката зад офиса и да пият чай по време на обедната почивка. Там държаха дневния оборот. Докато приятелят му се облекчаваше в тоалетната, Касим сипа в чашата му голяма доза приспивателно. Лекарството подейства почти мигновено. Още след втората глътка Мохамед се отпусна върху облегалката на стола. Връзката ключове стърчеше от джоба на черния му панталон. Един от тях беше за сейфа. Трябваше да побърза!

Успя да натъпче стотина хиляди долара в куфарчето, което носеше специално за целта. С бързи крачки прекоси булеварда. От другата му страна се намираше входът на летището. Влезе в клона на National Bank of Egypt и преведе дарението на посочената в омачкания лист сметка. Надяваше се да успее да напусне страната завинаги с останалите пари. Купи си билет за първия възможен полет — към Алжир. Чекира се на терминала и зачака.

Минутите се превръщаха в дни, а секундите — в часове. Носеше куфарчето като ръчен багаж. Банкнотите се намираха под няколко прилежно сгънати ризи. Беше гладко избръснат и парфюмиран. Облечен в костюм. Приличаше на млад египетски бизнесмен, който заминава на командировка в чужбина. Надяваше се митничарите да не ровят щателно из ръчния му багаж. Те и без това рядко си правеха труда. Знаеше това от многобройните разговори с чужденци. Проверявали само по сигнал. Или ако им се сториш подозрителен. До обявяването на полета оставаше по-малко от час. Можеше само да седи, да чака и да се моли…

Двама мъже в черни полицейски униформи застанаха пред него и го арестуваха с обвинение за грабеж. Показаха му видео запис от охранителните камери в хотела. После го биха по бедрата с гумени палки и го ритаха в бъбреците. През следващите няколко месеца го развеждаха из следствените арести като парцал. Разпитваха го. Накараха го да подпише пълни самопризнания. Получи доживотен затвор за незаконно присвояване на средства в особено голям размер. Последните му думи в съдебната зала бяха:

„Продадох душата си на Дявола, защото повярвах в американската мечта. Готов съм да платя цената, с която ще откупя мястото си в Рая. Аллах е велик!“

Санкт Петербург, Русия

Таня носеше дълго палто от норка. Прясно одраните, кървави кожи бяха грубо зашити една за друга. Палтото се влачеше след нея, като булчинска рокля и оставяше тъмночервена диря, все едно беше огромна четка на полудял художник-импресионист. Алексей пълзеше на четири крака и я умоляваше да се върне. Без да погледне назад, тя хвърляше едри стодоларови банкноти през рамо. Те падаха по земята и залепваха за съсирената кръв. Той ги обираше и ги слагаше в устата си като прегладняло куче. Коленете му бяха оплескани с лепкавата, миризлива течност, дланите му — също. Сините му дънки се напоиха с прясна кръв. Станаха черни. Алексей погледна настрани. Там беше паркирана жълтата му Волга. Няколко едри мъжаги в костюми простираха прясно одрани кожи върху капака на колата му — слагаха ги на стъклото, на предния капак, върху покрива, навсякъде. Волгата се превръщаше в огромно космато чудовище — хищник, приклекнал за скок, фаровете й бяха зловещи очи, съсредоточени в плячката. Очите премигнаха, опръскани от струйка кръв.

Двама месари с бели престилки деряха животните и подаваха кожите на мъжете в костюми. Първо пребиваха норките с метални прътове. „За да отделят повече адреналин, така кожата им се отлепва по-лесно“ — информира го единият. После, докато норките още дишаха и ритаха с крачета, месарите забиваха нож в симпатичните им муцунки и ги одираха живи. Алексей извика от ужас.

Отвори очи. Облян в студена пот разбра, че е сънувал кошмар. Все още се намираше върху малкото канапе в тясната кухня на панелния апартамент. Тялото го болеше от изкривената поза, в която беше спал. Мечокът лежеше по очи върху пода. Около него се търкаляха изпочупени рози от смачкания букет. Печеното беше изсъхнало. Мазнината в чиниите се беше превърнала в лой. Чекът за сто хиляди долара не беше помръднал от мястото си.

Алексей стана, наведе се над мивката и изми лицето си със студена вода. Гадеше му се. Главата го болеше. Имаше ужасен махмурлук. Чувстваше се така, сякаш бе погълнал отрова за мишки, но не водката тровеше тялото му — с нея беше привикнал. Тровеше го изгубена надежда.

Споменът за ужасния кошмар го накара да потрепери. Още чуваше ужасните звуци, които издаваха норките, докато ги пребиваха с метални прътове и смъкваха кожата от гърба им. Мощен спазъм се надигна в корема му, придружен от неприятна тежест в брадичката. Повърна обилно. Почувства се малко по-добре. Докато си миеше зъбите, погледна часовника: беше 12 на обяд.

До срещата с Таня и адвоката й оставаха само три часа! „Продадох душата си на Дявола и какво получих в замяна? Сто хиляди долара! Не получих това, което исках! Душата ми не може да струва сто хиляди долара! Любовта ми не може да струва САМО сто хиляди долара!“ — той плю в мивката, облече си палтото и излезе в освежаващата прегръдка на студения зимен ден.

Шофираше към центъра и разсъждаваше върху различните варианти, между които можеше да избира. Таня никога нямаше да се върне при него, това беше ясно! Пък и той вече не я искаше такава. Не я искаше в онова кърваво палто от норки! Беше се превърнала в чудовищна версия на неговото портокалово момиче. Трябваше да свиква с мисълта, че Таня вече не съществува. „Все едно е мъртва“. Така щеше да му бъде много по-лесно. Сърцето му се сви. Коремът отново го заболя. Заплака.

Отби колата и спря. Не можеше да шофира в такова състояние. Трябваше да диша дълбоко, за да се успокои. „Я се стегни! Виж какъв мъж си, а ревеш като момиченце!“ — говореше си на глас, нямаше кой да го чуе в празното купе на автомобила. Малко му присветна. Даде си сметка, че не му тежи толкова от любовта, която загуби. Любовта си беше заминала отдавна. Тежеше му повече от предателството и най-вече от безвъзвратно изгубената надежда в доброто.

Но пък имаше сто хиляди долара. Трябваше само да подпише един документ и получаваше зелена светлина за всичките си планове. Получаваше билет за влака, който напуска мизерията на досегашния му живот. За Бога, това бяха ужасно много пари! Вчера се радваше на триста, а днес можеше да получи сто хиляди! Имаше ли смисъл да се съпротивлява? Хората в костюми, които деряха норки и разстилаха кървавите им кожи върху автомобила, щяха да дойдат и да го одерат жив. Щяха да намерят начин да го накарат да подпише.

Тогава той наистина губеше всичко: губеше Таня, губеше и парите. Можеше да загуби дори собствения си живот. Трябваше да пристигне на срещата навреме. Погледна часовника в средата на таблото — стрелките показваха един без двадесет. Какво, по дяволите, щеше да прави през следващите два часа и двадесет минути? Хрумна му идея.

Влезе в същото интернет кафе, откъдето беше изпратил писмото на Николай. Тук поне можеше да убие времето на топло. Щеше да пише на своя приятел, че вече имат финансиране за съвместния им проект. Оставаше само Николай да пристигне в Санкт Петербург, да регистрират фирма като съдружници и да купят луксозен автомобил „втора ръка“ от някоя автокъща. После можеха да започват работа. Николай беше харизматична личност, имаше дар слово и общуваше лесно с хората. Той щеше да набира клиентите, а Алексей щеше да върши това, което беше правил цял живот — да кара такси, но този път за себе си, а не за таксиметровата компания.

Влезе в електронната си поща и пребледня. Имаше само едно ново писмо. Дланите му се изпотиха. Изпита студ, все едно беше попаднал в гъста, влажна мъгла. Щракна върху съобщението и засрича текста на разваления си английски:

„Човек се учи, докато е жив, и вие току-що получихте един много ценен урок: сделките с Дявола не са хубаво нещо! Ако нашите наблюдения са точни, би трябвало в момента да преживявате огромно разочарование от последствията на желанието, срещу което толкова лекомислено продадохте душата си. Можете да изберете да ни повярвате или не. Това няма никакво значение за нас! По-важното е, че разполагаме с писмен документ, който потвърждава съгласието ви да предадете душата си ЗАВИНАГИ във владение на Тъмните сили. Ето още един ценен урок: когато подписвате някакъв договор, четете всичко, дори малкия шрифт. В случая: «общите условия», с които се съгласихте, без да мислите. Адът е едно доста мрачно и самотно място, където можете да прекарате хилядолетия насаме със собствените си страхове. Уверяваме ви, те са много повече и много по-ужасни, отколкото предполагате. И ви очакваме с огромно нетърпение! Животът е кратък. Наслаждавайте му се, докато можете!

Послепис: ще бъдем честни и ще Ви съобщим, че все пак има някакъв начин да си върнете душата обратно. Така и така след време сами ще разберете, няма защо да го крием от Вас. Какъв е той ли? Ами трябва да направите огромна саможертва в името на доброто, за да компенсирате собствената си глупост. Какво ще кажете за 50 хиляди долара дарение в полза на бездомните сираци? Имате три дни, за да наберете и изпратите средствата и само 30 секунди, за да се възползвате от тази възможност сега!“

Отдолу се мъдреше надпис:

„Обещавам да събера и да изпратя 50 000 долара дарение в рамките на следващите 72 часа, в противен случай декларирам, че се отказвам от душата си завинаги в името на Сатаната и съм готов да отида при него, когато и както той пожелае.“

До текста мигаше червен бутон: „ЗАКЛЕХ СЕ“. Електронен брояч отмерваше оставащите секунди: 30, 29, 28, 27, 26…

Алексей натисна Enter. На екрана се появи банковата сметка и името на фондацията, на която можеше да преведе парите до точно определена дата и час, за да си върне душата обратно. Забравил за намерението си да пише на Николай, той принтира съобщението и напусна интернет кафенето.

Излезе на улицата и се огледа в двете посоки. Двеста метра по-надолу се вееха американското и руското знаме, а върху мраморната колона под тях, на голяма златна плоча беше издълбан надписът: „Alfa Bank“.

Той застана пред едно от многобройните гишета и пъхна под бронираното стъкло омачкания чек, плюс принтирания лист хартия с банковата сметка на фондацията.

— Искам да разкрия сметка при вас, на която да преведете половината сума по чека, а останалата половина преведете на тази сметка, моля!

Служителката го изгледа учудено, взе чека и го вдигна високо пред очите си, за огледа отличителните белези и водните знаци върху хартията. Прегледа и белия лист с банковата информация за дарението.

— Сигурни ли сте, че искате да направите безвъзмездно дарение в размер на 50 000 долара? — попита го касиерката.

— Да, сигурен съм.

— Ще ми бъде необходим Ваш документ за самоличност.

Касиерката прегледа паспорта на Алексей и го помоли да изчака, за да може да провери покритието на чека. Върна се след няколко минути с пакет документи, които провря под дебелото стъкло:

— Чекът ви има покритие. Ако предпочитате, можете да инкасирате половината стойност в брой, но за такава сума трябва да поискам разрешение от управителя и това може да отнеме известно време. Ако желаете, ще депозираме половината сума по банкова сметка, която ще разкрием на ваше име за целта. Така и комисионата, която ще платите на банката, е по-ниска. Моля, подпишете за дарението тук, тук и тук.

— Казах ви, че искам парите по сметка! — Алексей се разписа и пъхна листите обратно.

Служителката защрака върху клавиатурата на служебния компютър. От принтера започнаха да излизат още листи.

— Това е номерът на банковата Ви сметка, дължите 120 долара комисиона за паричния превод, разкриването на сметка при нас е безплатно. В долари ли ще платите или в рубли?

— В долари — Алексей извади портмонето, в което бяха останали 200 долара от бакшиша на шведа. Подаде парите на касиерката.

— Ако желаете, мога да Ви издам дебитна или кредитна карта, за да можете да теглите средства от Вашата сметка от банкомат или да плащате в магазини, снабдени с ПОС устройства. Цените за издаване и поддръжка на дебитни и кредитни карти са описани тук, — служителката му подаде рекламна брошура, представяща различните услуги на банката.

— Това ще стане някой друг път, сега бързам, благодаря!

— Моля, подпишете се тук, тук и тук, срещу „вносител“ и сме готови!

Алексей сложи подписа си върху документите и напусна сградата. До срещата му с Таня и нейния адвокат оставаше по-малко от половин час. „Какво пък“, — мислеше си той — „вече мога да спя с чиста съвест, а половината пари ще ни стигнат колкото да купим подходящ автомобил и да регистрираме фирма с Николай. С Божията помощ нещата ще потръгнат. Най-после мога да зарежа скапаната Волга!“ Прекръсти се и от сърце благодари за шанса, който беше получил, да откупи душата си.

Алексей можеше и никога да не стане богат, но през този ден той действително научи един много ценен урок — грешките и мъките от миналото трябва да останат там, където им е мястото. В миналото. Разведе се набързо с Таня и се почувства като прероден. Животът му започваше отначало.

Аспен, САЩ. 30 години по-късно

Уинстън се качи на подиума и натисна червения бутон, от който се включваше микрофона. Високоговорителите изпищяха и всички посетители в залата отправиха любопитни погледи към него. Той търпеливо изчака разговорите да поутихнат, за да може да започне с речта си.

Празнуваха 30 години от основаването на холдинга Winston Investment and Research Corporation, направил го несметно богат. Годишното събрание на акционерите беше приключило успешно с радостната новина за допълнителните дивиденти, които управителният съвет реши да отпусне. В залата присъстваха над двеста средни и големи акционери от цял свят. Определено имаха повод за празнуване. Тази година щяха да си тръгнат с по-тлъсти чекове от миналата. Публиката нетърпеливо очакваше думите на своя благодетел.

— Уважаеми дами и господа, благодаря Ви, че пропътувахте земното кълбо! Събрали сме се тук, за да вдигнем чаши в чест на 30-годишнината от основаването на „дабълю ай ер си“ — една смела и предприемчива идея, която започна плахо в началото, но вие повярвахте в нейния потенциал и решихте да последвате дръзкия поход на новаторската мисъл. Резултатът? Днес всички можем да се погледнем в очите и гордо да заявим: „Добре свършена работа!“

В залата избухнаха аплодисменти. Уинстън изчака еуфорията да спадне и продължи:

— Живеем в трудни времена. Войната за последните капки черно злато, глобалният тероризъм, тласкащ човечеството към ръба на унищожението, ограничаването на демократичните права на гражданите, екологичният дисбаланс, борбата с морето за всяка педя суша и дълбоката депресия, в която се намира американската икономика, са повод за сериозни притеснения. Но на фона на тези катастрофични проблеми ние от „дабълю ер си“ денонощно работим, за да върнем на хората тяхната изгубена надежда. Ние дадохме на човечеството защита срещу най-големия бич на нашето време — убийствената слънчева радиация. Ние изобретихме екологично чисти двигатели и разработихме алтернативни източници на енергия, като нито за миг не изостанахме от съревнованието с европейските пионери. Ние дадохме много пари за екология. Но не само това, ние възродихме туризма като печеливш национален отрасъл, превърнахме зимните спортове в целогодишно забавление и осигурихме безопасен дом за хиляди семейства в прегръдките на планината. Направихме всичко това, защото смело вярвахме, че по света все още има хора, които не са загубили надеждата си във възстановяването на екологичното равновесие и които са готови да инвестират сериозни средства в опазване на природната среда и в здравето на човешкия вид. Свършихме много добра работа през последните 30 години, уважаеми дами и господа. Инвестирахме разумно и сега берем плодовете на труда си!

В залата отново избухнаха аплодисменти, придружени от одобрителни викове. Уинстън имаше богат опит в говоренето пред публика. Знаеше точно кога да започне и кога да спре, как да привлече вниманието и кога да направи пауза, за да подсили ефекта от казаното. Вживяваше се в речите си, помнеше ги наизуст, защото ги пишеше сам, и никога не прекаляваше с търпението на слушателите. Изказваше се кратко и по същество, но без да бъде прекалено лаконичен. Речите му винаги имаха огромен успех. Той отново изчака вълнението в залата да спадне, след което вдигна ръка в знак на тишина, за да може да довърши последната част от речта си:

— Нашите приходи не идват от изчерпаемите ресурси на Майката Земя или от продажбата на наркотици и оръжие, нито пък от изнудването на държавни правителства. Вечер можем да спим спокойно, защото ние печелим, като помагаме на хората и като вършим едно благородно дело. Благодаря ви за подкрепата и за това, че повярвахте в мен! Благодаря ви за инициативността, за предприемчивостта и за куража! Като човек, който е тръгнал почти от нулата, днес спокойно мога да се изправя пред вас и да заявя: „Добре свършена работа! Без вас, всичко това щеше да бъде невъзможно. Наздраве!“

Той слезе от трибуната, придружен от ръкоплясканията на въодушевените зрители. Застана пред таблото за управление на виртуалния пресцентър и се включи в триизмерна видеоконференция, за да отговори на въпросите на журналисти. След като приключи и с това си задължение за вечерта, най-после можеше да се отпусне и да се позабавлява. Да се наслади на собствения си успех!

Взе чаша шампанско и тръгна да се разхожда между гостите, като се спираше за кратък разговор при различни групички от хора, които го приемаха радушно. Запознаваше ги с красивата си придружителка Тамара, обменяше по няколко любезни думи и продължаваше нататък.

Беше присъствал на толкова много формални мероприятия, че вече не можеше да различи физиономиите на хората, не помнеше имената им, нито пък какво беше говорил с тях преди време. Разговорите по такива срещи бяха учтиви и несъдържателни — по-скоро представляваха жест на внимание, отколкото обмен на информация. Въпреки това Уинстън си помагаше с микроскопично устройство, закачено към очния му нерв, което разпознаваше чертите по лицето на неговия събеседник и тихичко диктуваше в ухото му кратка информация относно името, длъжността и бизнес отношенията, които имаше с дадения човек. Така елиминираше възможността да започне разговор неподготвен или да покаже неуважение към някой важен гост. Водеше интересен спор с един от членовете на борда на директорите, когато към него се приближи нисичък старец с изпито лице и заговори на английски със силно подчертан славянски акцент:

— Добър вечер, мистър Демерит, съжалявам, ако Ви прекъсвам, но просто исках да стисна ръката на един успял мъж! Речта Ви много ми хареса! — непознатият вдигна чаша, чукнаха се и пиха по глътка шампанско.

Системата мълчеше. В базата данни нямаше информация за този човек. Явно се срещаха за пръв път.

— Благодаря Ви много, радвам се да го чуя! Извинете за неудобството, но Вие сте?

— О, аз съм клиент на Вашата компания и Ваш голям почитател! Страхувам се, че не се познаваме лично.

— Надявам се празненството да Ви харесва — усмихна се любезно Уинстън. Някакво лошо предчувствие се загнезди в душата му.

— Всичко е на ниво! Съжалявам още веднъж, че Ви прекъснах разговора, не искам да се натрапвам. Имах огромното желание да видя един успял човек отблизо, това е всичко.

— Благодаря Ви. Много сте любезен.

— Какво ли не прави човек, за да стигне до върха, когато започва от нулата. Може дори да му се наложи да продаде душата си на Дявола.

Кръвта на Уинстън се смрази. Преди да успее да отговори, старецът потъна в тълпата и изчезна от погледа му.

* * *

Лифтовата кабинка стигна до последната спирка и вратите се отвориха. В помещението със свистене нахлу високопланинският вятър, който изтръгна Уинстън от унеса на спомените.

Нямаше смисъл да се задълбочава толкова много върху срещата си с някакъв непознат! Бяха минали години. Толкова много години, че дори престъпленията губеха давност. „Това е просто някакво съвпадение“ — той пропъди параноичната мисъл, спусна шлема на скиорския костюм и слезе от лифта. Вратите се затвориха и кабинката безшумно потъна обратно в бездната. Но лошото предчувствие от преди малко остана.

В опита си да не мисли за него, Уинстън се зае да настройва костюма за предстоящото спускане. На прозрачния екран върху стъклото на шлема се появи схема на пистата, придружена от любезния женски глас на системата: „Денивелацията на предстоящото спускане е 580 метра, пистата е със средно ниво на трудност и дължина три километра. Има два сектора с повишено натоварване — тук и тук. Внимавайте с острия десен завой ето тук. Температурата на въздуха е 25,2 градуса по целзий в горната част и 32,6 градуса в долната част. Има слаб до умерен вятър от север-северозапад със скорост 3 метра в секунда. Вятърното течение ще спре да се усеща веднага, след като се скриете зад билото на планината и поемете по южния склон. Моля, изберете «допълнителни настройки на ски екипировката», ако искате да въведете такива, преди да започнете спускането.“

Уинстън провери напрежението в хидравличните системи и им зададе лек режим на работа — щяха да се включват само в случай на крайно натоварване. До долу щеше да разчита почти единствено на собствената си мускулатура. Пусна климатизацията на костюма и зае стартова позиция.

Загледа се в очертанията на снежнобялата писта, която криволичеше през гората. Изкуственият сух сняг, който правеше зимните спортове възможни целогодишно, контрастираше с тъмнозеления фон на иглолистната гора. Беше красиво. Ако напрегнеше поглед, Уинстън можеше да види чак долу, откъдето тръгваха кабинките на лифта. Това, което не можеше да види беше тънкото стоманено въже, боядисано в бяло, опънато здраво между две дървета на петстотин метра от него. Той заби щеките в снега и потегли. Първите осемстотин метра ги взимаше, без да убива от скоростта. Познаваше добре терена. Беше го спускал хиляди пъти…

* * *

Оглушителният вой от сирените на планинската спасителна служба, ревът на моторните шейни и перките на полицейските хеликоптери озвучаваха целия комплекс и се завъртаха като ехо между отвесните била на околните върхове.

Двамата разследващи полицаи стояха изправени пред мониторите в контролната зала на спасителната служба и заедно със служителите от отдела за видеонаблюдение преглеждаха инцидента отново и отново. Зрелището беше ужасяващо. Пуснаха записа на бавен кадър. Дори сега, когато знаеха къде точно се намира стоманеното въже, трудно можеха да го различат на фона на белия сняг. Тялото на устремения скиор изведнъж се раздели на две части. Краката и тазът продължиха да се пързалят по инерция, а горната част от трупа заподскача като футболна топка. Удари се в едно дърво и спря. С разпилени като на парцалена кукла ръце и вързани за тях щеки, половината тяло изглеждаше нелепо, дори смешно. Главата се беше килнала назад — неестествената й позиция показваше, че от многобройните удари вратът се е пречупил. Кървавата локва около трупа растеше.

— Господи, каква касапница! — възкликна единият полицай.

— Как не сте видели кога е поставено въжето? Никой друг не е пострадал на тази писта, а по нея се спускат стотици туристи на ден. Това е предумишлено убийство. Атентат! — изръмжа неговия началник.

— Шефе, експертизата, която получихме, показва, че въжето е било заровено под снега и се е опънало благодарение на елементарен механизъм с две пружини, задействан дистанционно, малко преди господин Демерит да премине оттам.

— Значи на някой от записите ще намерим убиеца, докато поставя устройството. Искам всички записи от последните три месеца на електронния ми адрес веднага!

— Да, сър! — служителят то техническата поддръжка се зае да прехвърля файловете.

— Разрешете да доложа, сър, — намеси се полицаят с по-нисък чин.

— Слушам те, говори!

— Ако е станало през нощта или ако убиецът е разполагал с невидима екипировка, колкото и да гледаме записите, едва ли ще можем да го идентифицираме.

— Това ще го разберем по-късно. Ще подложим видеозаписа на компютърна обработка и ще се опитаме да извлечем поне общи данни за извършителя: пол, ръст, телосложение. Тези екипировки се използват само в армията и са доста скъпи.

— Сър, това е Уинстън Демерит, за подобен атентат не се щадят пари! — намеси се друг служител от техническата поддръжка.

Полицаят го изгледа строго и изпусна гнева си върху него:

— Вашата работа е да следите за безопасността на туристите по ски пистите! Не сте си изпълнили задълженията, а сега имате наглостта да ми четете лекции как се извършва атентат?! Ако разполагате с информация, която може да се окаже полезна за разследването, или ако имате да правите самопризнания, ще се радвам да документирам показанията ви по надлежния ред.

При думата „самопризнания“ служителят наведе глава, сви се на работното си място и заби празен поглед в монитора пред себе си. Високопоставеният полицейски началник се обърна към своя подчинен:

— Скоро всички новинарски емисии ще гръмнат и ще разтръбят случая. Не искам приятелката на г-н Демерит да разбира за ужасната му смърт от новините. Починалият беше добър приятел на американската полиция. Дарявал е огромни суми за закупуване на техника, без която е невъзможно да си вършим работата. Отидете незабавно в хотела и съобщете на госпожица Тамара за случилото се по възможно най-деликатния начин!

— Но…, — опита се да възрази подчиненият.

— Никакво „но“! Това е директна заповед. Или искате да отговаряте пред трибунал за неизпълнение на заповед от прекия Ви началник?

Без да отговори, младежът козирува, завъртя се кръгом и напусна офиса на спасителната служба.

* * *

„Защо все на мене ми се пада най-гадната работа!“ — ядосваше се на късмета си младият полицай, докато пътуваше с асансьора, който водеше директно в президентския апартамент на г-н Демерит. Как щеше да съобщи подобна новина на разглезената държанка на един богаташ „деликатно“? Можеше ли да изтърпи истерията, виковете сълзите, обвиненията, които щяха да последват? В подобни моменти си намразваше службата.

Вратите на асансьора се отвориха и пред очите на неподготвения гост се разкри целия разкош на милиардерския дом. Дебелите килими, меката мебел, едрите ламперии, бронзовите статуи на гръцки божества, картините от известни художници по стените, авангардното осветление, целият този разкош се допълваше от красивата фигура на Тамара, която седеше в края на огромното легло, загърната в хавлията си за баня и сресваше дългата си руса коса. „Господи, това е като в някакъв сън“, — помисли си полицаят и неуверено пристъпи извън кабината на асансьора.

— Влезте, г-н полицай, не стойте така, заповядайте! — подкани го момичето, — седнете. Мога да Ви предложа кафе, чай?

— Не, благодаря! — прокашля се младият полицай притеснено.

— Ъъъ, аз съм старши сержант Хюс, приятно ми е!

Никога през живота си не беше виждал толкова красива жена. Погледът й беше почти хипнотизиращ. От мекия й глас по гърба му полазиха тръпки. Почувства се ужасно, че трябва да съобщи на това полубожество такава отвратителна новина. Споменът за видяното на видеозаписа тормозеше въображението му. Той се опита да запази любезната си усмивка.

Тамара усети вътрешния му дискомфорт и спря да сресва косата си. Плесна с ръце и тихата, нежна музика, която се носеше в помещението, изчезна. Момичето го погледна с дълбоките си зелени очи:

— Какво ви води насам? Защо полицията толкова силно настояваше да Ви дам достъп до апартамента? Да не би да се е случило нещо?

— Боя се, че имам лоша новина — чудеше се откъде да започне старши сержантът — днес мъжът ви пострада при спускане върху една от пистите.

— Лошо ли е? — женската интуиция на Тамара моментално се пробуди.

Една червена лампа светна в главата й. Цял ден я беше измъчвало някакво ужасно предчувствие. Въпросът й беше по-скоро риторичен. Искаше да забави поне малко отговора. Печелеше време. Тя вече знаеше, че с Уинстън се е случило най-лошото. Усещаше го с цялото си същество.

— Страхувам се, че г-н Демерит е пострадал фатално. Лекарите са безсилни. Станал е жертва на атентат.

* * *

Сълзите се стичаха по бузите на младото момиче. Тамара дълго време мълча и се взира в униформата на полицая, докато погледът й напълно се разводни. След това скочи и го прегърна.

„Колко съм глупав, трябваше да се сетя по-рано!“ — смъмри се младежът наум. Докато Тамара плачеше върху рамото му, той вдишваше от упойващия аромат на младото й, къпано, момичешко тяло. Беше толкова крехка и нежна в ръцете му. „Или наистина го обича, или е много добра актриса“ — помисли си старши сержантът и отново се ядоса на себе си. Как можеше да остане безразличен към страданието на това невинно същество?

— Моля Ви, господин полицай, не ме оставайте сама, останете малко с мен, — проплака момичето — не познавам никого тук, ще се побъркам, ако ме оставите сама! Ще кажете в службата, че аз съм Ви задържала, мъжът ми беше добър приятел с вашите началници!

— Нооо.

— Моля Ви! — насълзените й очи се взираха право в неговите.

— Д-д-добре, щом толкова много настоявате.

Тамара отиде до кухнята и донесе бутилка уиски с две чаши.

— Забранено ми е да консумирам алкохол по време на служба — заоправдава се Хюз.

— Само една чашка, в памет на Уинстън, той беше добър човек.

— Окей, но само една чашка!

Отпиха, след което Тамара изля остатъка от уискито си на земята и се прекръсти три пъти. Полицаят я изгледа с недоумение.

— Това е обичай в страната, от която идвам. Сипваме по малко и на умрелите, за да могат да опитат вкуса от ония свят. Миличкият Уинстън, той много обичаше точно това уиски — тя се загледа в бутилката „Джони Уокър“ син етикет, която приятелят й беше отворил сутринта.

— Знам какво си мислите — започна Тамара, — сигурно си казвате „тази се преструва“, всички смятат, че съм с него само заради парите му.

— Не съм казал такова нещо! — оправда се полицаят.

— Но си го мислите!

— Госпожице, аз…

— Не се оправдавайте, моля ви, това е съвсем в реда на нещата. Не Ви обвинявам, пък и в началото наистина беше заради парите.

Полицаят я погледна въпросително.

— Вижте, — продължи Тамара, — родителите ми бяха много бедни и в родината ми се водеше гражданска война. Харесаха ме от една агенция, която набира компаньонки за богати мъже в цял свят и ми предложиха да се запиша при тях. Щяха да ме измъкнат от мизерията, от ограниченията на военното положение, щяха да ми осигурят документи, с които да напусна страната. Обещаха да ме гледат като писано яйце, казаха ми, че съм много красива. Какво повече може да иска едно 16 годишно момиче, според Вас? Обещаха, че ще открият богат мъж, който да ми предложи брак или да ми стане постоянен партньор. Тези хора не си играеха на дребно. Подготвяха всяко момиче за евентуалния й бъдещ кандидат с месеци.

— Господи! — възмути се полицаят.

— Отнасяха се към нас с голямо внимание, ние бяхме ценна стока в ръцете им. Рядко се намираше момиче, което да не си намери подходящ мъж. Всички девойки бяха изключително красиви, но повечето идваха от проблемни семейства или от бедстващи райони на света като мен. Бяхме готови на всичко, за да не се върнем обратно, за да избягаме.

— Разбирам! — полицаят поклати глава и отпи от уискито.

— След като някой богат мъж подпишеше договор с агенцията, той се задължаваше да плаща на момичето определена издръжка. Момичетата от своя страна се разписваха върху декларация, с която се отказваха от наследствените си права, в случай че им предложеха официален брак. Тоест ние също имахме право на избор, но можехме да откажем само две кандидатури, на третата ни връщаха обратно у дома.

— Но това е законна форма на робство! — учуди се полицаят.

— Нямаше да разсъждавате така, ако бяхте на моето място! — възрази Тамара. По-лоша форма на робство от условията, при които живеех, няма.

— Сигурно сте права. За себе си.

— Уинстън беше първият, който ме пожела. Заведе ме на вечеря в изискан ресторант и се държа с мен като истински джентълмен. Не показа дори грам неуважение към личността ми. Дори напротив! Между нас се породи инстинктивна симпатия, станахме приятели. В началото се плашех от това, което следва, но после открих, че е изключително внимателен любовник. Разбира се, от време на време се държеше собственически с мен, но аз нямах нищо против, защото го обичах. Влюбих се в него! — момичето отново се разплака.

Старши сержант Хюз едва прикри недоволното изражение върху лицето си. Тамара забеляза това.

— Нормално е да не се съгласите с мен, но това е, защото Вие не познавахте Уинстън. Той беше изключителен човек! Влюбих се в неговия интелект, в размаха на мисълта му, в начина, по който се изразява. Разказваше ми за успехите си в бизнеса, водеше ме на невероятни места. От него научих много. Този човек ме вдъхновяваше. Грижеше се за мен. Всички си мислеха, че съм с него само заради лукса, но разберете, успехът върви ръка за ръка с харизматичната личност. Интересно е да живееш с успели хора, защото тези хора стоят по-нависоко от останалите и имат по-широк поглед върху нещата.

— Сигурно е така. Единственият „успял“ човек, когото познавам аз, е шефът ми, а той е доста ограничена личност, между нас да си остане — опита се да разведри обстановката полицаят.

Тамара наля още уиски и през следващите два часа му разказа надълго и нашироко за връзката си с богатия предприемач.

Хюз си тръгна от апартамента потресен. Това момиче наистина го обичаше! Изпита съжаление към нещастната й съдба, макар и в сърцето си да завиждаше за начина й на живот. С мизерната си заплата той не можеше да мечтае дори за един процент от лукса, в който тънеше тя. „Накъде отива светът, по дяволите?“ — питаше се Хюз, докато вратите на асансьора скриваха от погледа му красивата разплакана вдовица.

Малко след като остана сама, Тамара получи обаждане от адвоката на Уинстън. Триизмерната фигура в средата на стаята се поклони и поднесе своите съболезнования. Съобщи й това, което тя вече знаеше: по сила на подписаната от нея декларация, тя не можеше да предявява никакви искания към наследството на г-н Демерит, което той завещаваше изцяло за благотворителни цели. Покойният се беше погрижил тя да получи малка компенсация в случай, че той претърпи инцидент. Сейф номер 332 — това беше номерът на сейфа в хранилището на хотела, чието съдържание й принадлежеше изцяло. „Всичко, което намерите вътре, е ваше“ — уточни адвокатът и продиктува кода за достъп, след което я предупреди, че записът на този разговор ще послужи като доказателство за верността на паролата и за нейното съгласие да получи наследството. По негова молба тя потвърди три пъти, че приема условията. „Моите съболезнования!“ — повтори триизмерната фигура и изчезна.

Тамара набързо се преоблече, взе един сак и слезе в хранилището, за да отвори сейфа. Вътре намери голяма купчина пари в брой, както и една омачкана тетрадка със зелени корици, чиито страници бяха изписани със стегнатия, красив почерк на Уинстън. Натика банкнотите в сака, пристисна тетрадката до гърдите си и с бързи крачки се отправи обратно към асансьора.

Нямаше търпение да разбере какви тайни криеше този стар дневник. Дори не се интересуваше от количеството на банкнотите в чантата. После щеше да ги преброи. Сигурна беше, че Уинстън се е погрижил добре за нея. Той винаги се грижеше добре за всички!

Надяваше се тайният дневник да й разкаже малко повече за човека, когото беше обикнала приживе, защото той си оставаше една огромна загадка за нея. И тя го боготвореше. Още щом излезе от асансьора, Тамара се хвърли по корем върху голямото легло, изтри сълзите от очите си, задейства осветлението за четене и с трепереща ръка отвори на първа страница:

Епилог

„Казвам се Виктор Иванов. Ако четеш това, значи две неща са факт: първо, аз вече съм мъртъв и второ — най-голямата интернет измама на века е разкрита.

Хората ме познават като Уинстън Демерит — известният американски предприемач и милиардер. Но това невинаги е било така. Роден съм с името Виктор, в края на 70-те години на 20 век, в едно малко провинциално градче на бедната държава България.

Спокойно мога да твърдя, че имах щастливо детство. Комунистическата власт слагаше достатъчно хляб и вино върху трапезата на родителите ми, за да не мислят за революция. Да, имаше дефицит и хората се редяха по опашки за елементарни битови неща, като олио, хляб и бира, но това не беше фактор за мен. Аз бях дете. Ритах топка до късно пред блока, а знойните лета прекарвах на село при баба и дядо, където с другите малчугани играехме на стражари и апаши, на криеница и си организирахме война на фунийки. Винаги си подбирах по-малки деца, с които да дружа, за да мога да бъда главатар на тяхната банда. За самочувствието на едно хлапе е важно да расте като лидер.

Тогава слънцето не беше вредно и в Европа имаше четири красиви сезона — пролет, лято, есен и зима. Хората не познаваха катаклизмите, с изключение на едно-две земетресения, които се разминаха почти без последствия. През зимата валеше сняг. Истински сняг. И никой не караше ски през лятото.

Бях щастливо дете. Нямах братя и сестри, поради което цялата любов и всичките грижи на родителите ми бяха съсредоточени върху мен. Не мога да кажа, че съм бил глезено хлапе, защото майка и баща ми работеха като учители и заплатите им стигаха, колкото да се наядем. Да, през комунизма също имаше бедни и богати. Обаче ние се обичахме, по онова време да говориш за пари беше неудобно, дори срамно и любовта сякаш беше достатъчна на хората, за да живеят щастливо.

В училище изкарвах отлични оценки. Бъдещето ми изглеждаше напълно предсказуемо — щях да стана «чавдарче», после «пионерче», след това «комсомолче» и накрая щях да пристъпя в бодрите редици на българската комунистическата партия, която пък трябваше да изведе цялото общество към едно още по-светло бъдеще. Очакваше ме гарантирана работа в някой комбинат, собствено панелно жилище, съветски автомобил и може би един ден — щастливо семейство. Може би. Нищо от тези неща не се случи. С изключение на факта, че станах «пионерче» в четвърти клас, малко преди рухването на режима. Точно тогава животът ми се обърна с главата надолу.

В онази епоха правителството на моята социалистическа родина поддържаше «братски» взаимоотношения с тоталитарните режими от различни краища на света, на които помагахме, като им изпращахме дефицитни специалисти — лекари, учители, химици, инженери. Това беше чудесна възможност за българите, които имаха достатъчно връзки, да пътуват в чужбина и да спестят по някой долар. На тези специалисти им се плащаше добре. И тъй като моите родители бяха недоволни от ниските си преподавателски заплати, те най-после успяха да се вредят в една от програмите за износ на специалисти към Куба.

Вуйчо ми работеше във ведомството, което отговаряше за набирането на кадри. Назначенията се извършваха предимно на роднински и приятелски начала. Вуйчото почука на съответните врати, почерпи когото трябва с уиски и луканка, а когото трябва — с услуга и нашите най-накрая се оказаха в мечтания списък на заминаващите преподаватели. През следващите няколко месеца те преминаха ускорено езиково обучение, завършиха необходимите квалификационни курсове и ето че дойде заветният момент — в един горещ юлски ден, по време на лятната ваканция между четвърти и пети клас, аз стоях с насълзени очи на откритата тераса на софийското летище и махах на самолета им за сбогом.

Червената пионерска връзка, която с гордост носех от съвсем скоро, се развяваше около врата ми под напорите на вятъра и ме пердашеше по лицето. До мен стояха вуйчо, леля и двамата ми братовчеди. Щяха да се грижат за мен, докато нашите успееха да уредят всички формалности, за да мога и аз да замина при тях в Куба.

Гледах смаляващата се в небето метална птица и имах тягостното чувство, че никога повече няма да ги видя. Какво ужасно прозрение! Самолетът още се намираше на видимо разстояние от летището, когато звукът от реактивните му двигатели започна да се променя. Турбините наддадоха заплашителен вой. Старата съветска машина се наклони на една страна и зад дясното й крило се проточи тънка струйка гъст, черен дим, която контрастираше ярко на фона на синьото небе. Помня, че тогава сведох поглед, за да огледам останалите изпращачи на терасата. Всички наблюдаваха случващото се в тих ужас.

От небето долетя басов тътен. Със свито сърце погледнах в посока на самолета и, о, ужас — едното му крило гореше. Пламъците се виждаха с просто око от десетки километри разстояние. Пилотите сигурно се опитваха да маневрират обратно към пистата, защото цялата конструкция на машината беше обърната настрани, крилете й стърчаха перпендикулярно на земята. Беше грозно и зловещо. Отчаяните възклицания на изпращачите правеха картината още по-ужасяваща.

Яркото юлско слънце хвърляше отблясъци върху белия корпус на самолета, който стремително губеше височина. В един момент машината изчезна зад ниските възвишения в отсрещния край на летището. И после нищо. Всички мълчахме и стискахме зъби в очакване на неизбежното. Беше като затишие пред буря. Тъмночервени пламъци, обвити в гъст, отровен пушек изригнаха високо в небето над зелените хълмове. Ням филм на ужасите. Едва няколко секунди по-късно до нас долетя и ехото от катастрофата.

Жените пропищяха, децата се разплакаха, а мъжете сновяха насам-натам, и крещяха: «Помощ! Помощ! Милиция! Извикайте пожарна!» Сякаш това щеше да помогне. В този момент аз ясно осъзнах целия драматизъм на случилото се: оттук нататък, до края на живота си, щях да бъда кръгъл сирак.

Намразих вуйчо си, защото той беше човекът, който лично беше помогнал мама и тате да се качат в онзи самолет. За мен обяснението на властите, че това е нещастен инцидент, предизвикан от птица, случайно попаднала в реактивния двигател, нямаше никакво значение. Той беше виновен и толкоз! Знаете колко чиста и истинска е омразата на децата. Сега, от разстоянието на толкова много години, съжалявам за това. Той не заслужаваше такова отношение. Беше добър човек. Може би в момента, в който четеш това, аз съм го прегърнал братски някъде в небето и му поднасям искрените си извинения.

Както и да е. Злото никога не идва само и след катастрофата последваха още куп нещастни събития. Успехът ми в училище рязко падна и аз се превърнах в гамен. Редовно се биех с другите деца, защото ме подиграваха, че съм сирак. Единствените ми баба и дядо, които се грижеха за мен след катастрофата, съвсем скоро си отидоха от белия свят. По ирония на съдбата се наложи именно омразният вуйчо и неговата префърцунена жена — леля ми, да ме осиновят. Сега те бяха най-близките ми роднини.

Преместих се да живея у тях в София точно в годината, когато падна режимът. Вуйчото очевидно се беше намърдал по високите етажи на властта, защото дейно участваше в разграбването на държавната собственост след Промяната. Дори през комунизма бяха богати — имаха домашна прислужница — нещо невиждано и нечувано за стандартните на провинциалното ми, учителско семейство. След «Реформата» станаха още по-богати. Всяка вечер вуйчото се прибираше с куфарче, пълно с гъсто наредени една до друга пачки. Криеха сините десетолевки навсякъде — в гардероба, под креватите, в килера, за да не ги видим, но веднъж, докато леля вадеше мръсното пране от раклата, заедно с чаршафите оттам изскочи цяла камара пари. Пачките се разпиляха по земята, а тя гузно започна да ги събира и да ги пъха обратно в тайника, като си мърмореше нещо под носа.

Заживях в семейството на новобогаташи, които бяха безкрайно щедри към собствените си деца, но не и към мен — натрапеният им от съдбата, доведен син. Осиновеното сираче. Купуваха най-скъпите, модерни дрешки на двамата ми братовчеди, докато аз трябваше да ходя на училище с окъсаните си стари панталони и ризи от пети клас, които вече ми стягаха, защото бях пораснал. Даваха на братовчедите ми десет пъти повече джобни, отколкото на мен. Те лекомислено ги проиграваха на комар в двора на училището, докато на мен ми се налагаше да спестявам всяка стотинка и дори честичко се лишавах от обяд.

Децата от новия ми клас непрекъснато ме подиграваха заради изпокъсаните стари обувки и парцаливите зимни якета, с които идвах на училище. Превърнах се в аутсайдер. Пишеха ми двойки по повечето предмети, имах куп неизвинени отсъствия и непрекъснато бягах от час, за да се спася от гаврите на новите ми съученици. Животът ми се превърна в ад.

Единственото ми утешение бяха компютърните игри. Прекарвах цялото си време в един гараж в нашия квартал, оборудван с допотопна компютърна техника, на която децата идваха да играят срещу левче на час. Така се зароди любовта ми към компютрите. Собственикът не ми взимаше пари — не знам дали го правеше от съжаление, или защото му помагах да инсталира програмите и да намира нови игри, но времето, прекарано в неговия гараж, беше единственото ми спасение. Там се чувствах като риба в собствени води. Бях ценен и полезен, хората имаха нужда от мен, децата непрекъснато ме търсеха за съвет.

При компютърните игри се запознах и с момичето, което ми помогна да се отърва от девствеността. Беше с две години по-голяма от мен и идваше всеки ден. Изглеждаше странно — единственото момиче в този пълен с извънземни и галактически битки момчешки свят. По-късно разбрах, че идва заради мен, а не заради игрите. Непрекъснато измисляше някакви проблеми, които ме викаше да оправям и докато се навеждах над клавиатурата, тя дискретно ме докосваше по ръката или пък прошепваше нещо в ухото ми. Беше красива и нежна, носеше къси поли, слагаше си парфюм, за да ме впечатли, още помня аромата му, но аз винаги оставах сляп за нейните желания. Всичко, от което се интересувах, бяха компютрите.

Един ден търпението й се изчерпи, тя ме грабна под ръка с думите «хайде да се поразходим» и ме заведе в Южния парк. Скрити зад дърветата в една отдалечена пътечка, дълго време стояхме на дървената пейка и се целувахме. После тя взе ръката ми и я сложи върху малките си, момичешки гърди. И двамата загубихме девствеността си през онзи следобед.

Завърших средното си образование горе-долу по едно и също време с двамата ми братовчеди. Въпреки че приемното ми семейство разполагаше с достатъчно пари, оказа се така, че за моето следване не достигат средства. «Как ще издържаме трима студенти?», вайкаше се леля ми и си купуваше най-скъпите тоалети от новите бутикови магазини по «Витошка». Тогава висшето образование все още беше държавно и безплатно. Е, започнаха да издържат двама студенти — братовчедите ми влязоха в университета, а аз — в казармата.

По онова време военната служба беше задължителна и продължаваше две години. Единственият начин да отложиш казармата беше като те приемат в университета. Изгарях от желание да уча някаква техническа специалност, свързана с компютрите, но леля ми не даде дори да стане въпрос, че може да се явявам на кандидатстудентски изпити, камо ли да взимам частни уроци по математика — една безразсъдна инвестиция, която тя на драго сърце правеше в името на собствените си деца.

Въпреки че повечето момчета се страхуваха от казармата, аз я възприех като добър знак — сигурна промяна в дотогавашния ми начин на живот, който ненавиждах. В армията никой не се интересуваше дали си двойкаджия или не, дали бягаш от час, дали имаш хубави дрехи. Всички бяхме облечени в еднакви войнишки униформи и спазвахме едни и същи правила. За мен това беше глътка чист въздух, едно ново начало.

Обещах си, че след уволнението никога повече няма да стъпя в дома на роднините, които с такава неохота ме бяха отгледали до пълнолетие. През двете години на службата получих едно-единствено писмо от леля ми, която се оплакваше, че са тикнали мъжа й в затвора. Явно беше станал прекалено алчен. Умоляваше ме да се върна при тях, след като се уволня, за да помагам на семейството, тъй като й било трудно да издържа двама студенти и да плаща сметките, била «сама жена», нямало мъж, който да носи пари в къщата. Дължал съм й го, задето ме била отгледала.

Посетих я по време на първата си отпуска. Отговорих й, че ще получи точно това, което заслужава за немарливото си отношение към мен — нищо. Посъветвах я да си продаде скъпите тоалети на битака, за да има какво да яде. Казах й, че нищо повече не ме свързва с нея и с проклетото й семейство. Оттук нататък щях да се оправям сам.

Никога повече не получих вест от тези хора. На моменти ми ставаше гузно, задето бях толкова краен, все пак те ме бяха хранили години наред. Ала после си спомнях за униженията в училище, за парцаливите дрехи, за мизерните джобни, за осакатената мечта да кандидатствам в Техническия. Спомнях си за падащия самолет… И ги намразвах наново.

В казармата ми беше трудно, поне в началото. Когато нямаш връзки и човек, който да те подкрепя отвън, винаги е трудно. Пращаха ме в най-скапаните поделения и ми даваха най-мръсната работа. Това продължи до деня, в който ротният командир не ме повика в кабинета си, за да ме попита дали разбирам нещо от компютри. Целият бях покрит в сажди, защото бях изпратен с другите новобранци да рина въглища и да цепя дърва за зимата. «Измий си ръцете и сядай!» — изкомандва ме началникът.

Тъкмо бяха снабдили поделението с компютърна техника. Имаше заповед административната работа на началниците да се компютъризира и машините трябваше да заменят тетрадките, но горкият шапкар се блещеше в монитора като маймуна, нищо че държавата му осигуряваше напълно безплатни курсове. Сключихме нещо като сделка. Или поне така го възприемах аз. От този ден нататък щях да върша всичката работа, за която той получаваше заплата, и край с въглищата. Никакви нощни наряди, никаква тежка хамалска работа.

Превърнах се в нещо като секретарка на ротния. Печатах и принтирах документи, заповеди, доклади, правех таблици с графици за отпуски, заплати и повишения. Скоро се превърнах в най-уважавания войник на поделението. От мен зависеше кога старите кучета ще излязат в полагаема отпуска. Черпеха ме с бира и цигари, а аз им правех дребни услуги. Ходатайствах пред шефа, ако някой се провинеше, но и портех здравата. Нямах друг избор. Това беше формулата на моето спасение.

Останалите войници ме мразеха, но и се страхуваха от мен. Бях преминал от другата страна на бариерата: вече работех за началството. Тези дребни битови проблеми нямаха никакво значение за мен. Бях щастлив, че най-после имам достатъчно време да се занимавам с компютър, дори имах личен служебен компютър! Техниката напредваше бързо, на пазара постоянно излизаха нови неща, а държавният бюджет щедро ги купуваше, за да обезпечи войската.

Инвестирах дребната си войнишка заплата в книжки самоучители и до края на службата се бях превърнал в истински спец. Дори започнах да програмирам на няколко езика — ей така, за удоволствие. Мечтаех един ден да се запиша в университета. Естествено това нямаше как да се получи. Уволних се беден като мишка, нямах дом, в който да се прибера, и трябваше веднага да се хвана на някаква работа, за да мога да си плащам наема.

Следваха най-мизерните години в живота ми. Хората бяха загубили спестяванията си в поредица от банкови фалити, властта се сменяше непрекъснато, а народът се беше озлобил до краен предел. Продавах зеленчуци на една сергия на Женския пазар през лятото, а през зимата работех като хамалин в Полиграфическия комбинат. Товарех и разтоварвах книги от пристигащите камиони. Бях се омаломощил физически и психически. Живеех в едно мизерно, студено таванско помещение и едва свързвах двата края. Бях самотен и отчаян. Исках да уча, да се развивам, да напредвам с техниката, а работех като хамалин и продавач на сергия. Така минаха няколко години. Започнах да губя ориентация, да не виждам смисъл в живота. Непрекъснато мислех за самоубийство.

Тогава в живота ми се появи Любовта с голямо Л. Очевидно съдбата ми я изпрати, за да ме измъкне от дупката. Случи се през лятото. Надя дойде да си купи краставици и домати от моята сергия на Женския. Между нас се зароди онова, което в книгите описват като «любов от пръв поглед». Още помня колко замаян бях, след като тя си замина — едва дишах. По-късно Надя щеше да сподели, че се е почувствала по същия начин.

Започна да идва всеки ден, говорехме си с часове, смеехме се, харесвахме едни и същи книги, филми, увличахме се по една и съща музика, бяхме създадени един за друг. Навестяваше таванското ми помещение почти всяка вечер. Бяхме най-щастливите хора на света там — между мухлясалите стени, върху ръждясалите пружини на раздрънканото легло.

Тя почти не говореше за семейството си, за личния си живот. Съжаляваше ме, че съм останал кръгъл сирак, и се грижеше за мен като родната ми майка — переше ми дрехите, чистеше ми квартирата, непрекъснато ми подаряваше някакви неща, от които имах нужда, но не можех да си ги позволя — печка, хладилник, пералня. Веднъж й се оплаках колко малко пари изкарвам на сергията, и тя каза, че може да ми намери по-добра работа, ако искам.

Тогава започваше бума на строителството в столицата и по строежите непрекъснато се търсеха хора. Плащаха добре. За ден можех да изкарвам колкото за една седмица на сергията. Работата беше тежка, но си струваше. Започнах в един от строежите на нови жилищни кооперации в Младост. По-късно разбрах, че обектът е собственост на баща й. И съвсем не беше единствен. Настъпи съдбовният момент, в който най-после трябваше да се запозная със семейството й. Излизах с Надя от няколко месеца, а те не знаеха нищо за мен.

Никога няма да забравя колко незначителен се почувствах, когато прекрачих прага на огромната фамилна къща в покрайнините. Бяха хора, за които в държави като Англия казват, че са израснали със сребърна лъжица в уста. По нашите земи ги наричахме «реститутки». Дядото на Надя беше натрупал състояние още преди идването на комунистите на власт и след реформите държавата им беше върнала много имоти в столицата. Бащата й инвестираше в строителство и непрекъснато увеличаваше семейното богатство.

Аз съвсем не се вписвах в тази идилична картинка, но те ме приеха, макар и с недоверие, защото виждаха, че дъщеря им е влюбена до уши в мен. Правеха го за нейното добро, не за мое и аз много ясно осъзнавах този факт. Обещах си, че един ден ще стана много богат, за да докажа на всички глезеници на съдбата и най-вече на себе си, че бедността не е порок, когато си умен.

След по-малко от година съобщихме на родителите й, че ще се женим. Не искахме да организираме шумни тържества, пък и по-голямата част от роднините й, така или иначе, бяха против нашата връзка. Подписахме в гражданското и после сключихме църковен брак в Рилския манастир. Свидетели бяха брат й и неговата съпруга. Освен тях на сватбата присъстваха само майка й и баща й.

Животът ми рязко се промени след този ден. Старецът ми осигури приятна и добре платена работа в централния офис на фирмата му като системен администратор. Вече нямаше нужда да студувам по строежите и най-после имах възможност да продължа заниманията си с компютри. Настаниха ни да живеем в чисто нов апартамент. Малцината ми приятели тогава непрекъснато се шегуваха с мен, че съм станал човек благодарение на оная си работа. Не им обръщах внимание, защото бях щастлив. Дори с удоволствие наричах новите си родители «мамо» и «тате». Само сираците ще разберат колко много значат тези думички, когато съдбата те е лишила от хора, които да наричаш с тях.

С бащата на Надя сключихме джентълменско споразумение. Всеки месец удържаше половината ми заплата, с което изплащах апартамента, в който живеехме с дъщеря му. Така можех поне отчасти да се чувствам независим. Непрекъснато се самоусъвършенствах в работата с различни програми и програмни езици, като си мечтаех един ден да изкарам необходимите сертификати, за да си намеря самостоятелна, добре платена работа като компютърен специалист. Технологиите се развиваха бързо в края на 20-ти и началото на 21-ви век и тогава хората с компютърни умения все още бяха дефицитни кадри. Търсеха се навсякъде, а заплатите им растяха главоломно.

Надя завърши «Счетоводство» в Икономическия и също постъпи на работа във фирмата на баща си. Бяхме неразделни през цялото време — по цял ден бяхме заедно в офиса, а вечер се прибирахме заедно в къщи. Минаха пет години от запознанството ни на онази сергия за зеленчуци. Бяхме щастливи, защото имахме най-хармоничната връзка на света. Докато един ден се случи непоправимото и животът ми отново тръгна по спиралата надолу.

Надя отиде на семинар за строителни предприемачи в Боровец, после спря да идва на работа и започна рядко да се прибира в къщи. Отношението й към мен стана неузнаваемо — държеше се хладно и дистанцирано, все едно бях някакъв непознат натрапник в дома й, а не нейният законен съпруг, любовта на живота й. Не мина много време, преди да си признае, че е срещнала друг и да ми поиска развод. Беше се влюбила в синчето на известен строителен предприемач по време на семинара. За семейството й това беше повече от добра новина. Въпреки че вече бяха свикнали с мен, те лесно можеха да ме разменят за по-добра партия. Все пак, «пари при пари отиват», както гласи народната поговорка. В крайна сметка, за тях по-важно от всичко беше щастието на дъщеря им. Тя напусна живота ми по същия начин, по който се беше появила в него — бързо, нелогично и непредвидимо.

За мен това означаваше, че оставах едновременно без любовта на живота си, без работа и най-вече — без дом, в който да живея, тъй като ме бяха предупредили, че имам на разположение точно една седмица, за да напусна жилището, след като подписахме развода.

Отидох в офиса на баща й и поисках да ми върне всички пари, които беше удържал от заплатата ми през последните години, ако ще и без лихва. Трябваше да получа обратно поне част от онова, което беше мое. Толкова обидни думи никога не бях чувал през живота си. Този човек дълго време се беше крил зад маската на добрите намерения и сега най-после имаше възможност да ми покаже истинското си лице. Нарече ме «некадърен използвач», заплаши, че ще изпрати мутри да ме пребият, ако продължавам да се навъртам около офиса му или дома на дъщеря му, бил ме взел от улицата и ме бил направил човек, трябвало да му целувам ръката, вместо с цялата си наглост да се явявам пред него и да му искам пари.

Обидният монолог продължи повече от десет минути. Лицето на тъста ми се зачерви, а вените под очите му щяха да се пръснат от яд. Толкова много омраза и неприязън беше събрал този човек през последните години! Цялата отрова бързаше да изригне наведнъж, като вулкан. Чувствах се съкрушен заради раздялата с Надя, но това ме довърши. Не ми стигаше нещастието, не ми стигаше предателството, не ми стигаха провалените мечти за бъдеще и семеен живот, не стига, че ме изритаха на улицата като мръсно куче, ами сега се опитваха и да ме ограбят!

Изпитах нечовешки гняв. На няколко пъти едва се въздържах да не скоча върху мъжа пред себе си и да не го убия с голи ръце. През цялото време си повтарях наум да мълча, да дишам и да не оставям на яростта да вземе връх. Дланите ми се изпотиха, пребледнях и започна да ми се вие свят от напрежението.

Онзи най-после млъкна. Настъпи тишина. Какво можех да направя, за да защитя правото си? Да заплашвам? Да воювам с този човек? Та аз го бях допуснал толкова близо до сърцето си, дори си бях внушил, че го обичам! Умът ми не можеше да побере цялата несправедливост на случващото се. Събрах сили да кажа с треперещ от ненавист глас: «Желая ти лек ден и сбогом! Повече никога няма да ме видиш, но Господ вижда и чува всичко. Запомни това и един ден ще си припомниш думите, които изрече току-що.» Преди да успее да отвърне каквото и да било, аз му обърнах гръб и напуснах кабинета му завинаги.

Не знам дали засегнах някаква религиозна жилка в този коравосърдечен човек. Все пак знаех, че семейството на Надя са умерено набожни хора, което беше нормално за една буржоазна фамилия. Може би помогна и фактът, че след това отидох директно при Надя и й казах, че ще се самоубия, ако след два дни не дойде на среща с мен в точно определен час, на точно определено място и не ми донесе парите, които баща й ми дължи. Нуждаех се от тези пари, за да мога да започна живота си отначало. Трябваше да възстановя поне част от онова, което така несправедливо ми беше отнето. В противен случай нямаше смисъл да продължавам да се боря. Щях да приключа със себе си веднъж завинаги. Така й казах. И я оставих със зяпнала уста пред смаяните погледи на бившите ни колеги в офиса. Разчитах, че след всичките години, които бяхме прекарали заедно, в нея трябва да са останали някакви чувства към мен. Унизих се и заложих на съжалението като на единствен последен шанс. Тя обичаше да ме съжалява. Съжаляваше ме още от деня, в който се запознахме. Оказах се прав. След два дни Надя дойде на уреченото място и ми връчи бял хартиен плик, съдържащ всички пари, които бях платил на баща й за жилището — до последната стотинка. Помоли ме никога повече да не я търся за нищо.

Така започна моята одисея. Оттук-нататък пред мен имаше само два пътя — можех да прекарам остатъка от земните си дни в самосъжаление за пропуснатите възможности или можех да проявя сила и да намеря начин да покажа на целия свят колко много греши, задето се подиграва така жестоко с нещастието на един сирак. Избрах второто. Започнах да търся начини да стана богат. Несметно богат. Не знам дали ще ме разберете, но от този ден нататък аз загубих собствената си душа. Вече не можех да изпитвам други чувства към хората, освен истинска омраза. Обичах само себе си. Това беше единственото ми спасение.

И ето че Съдбата отново ме посочи с пръст. Един ден, докато се лашках в автобуса към новата си квартира, уморен и отегчен от безплодните опити да си намеря подходяща работа и затънал в лоши мисли, аз видях себе си. В буквалния смисъл на думата. Няколко седалки по-напред, обърнат с лице към прозореца, седеше младеж, който представляваше собственото ми отражение в огледалото: носът, устните, очите, високото чело, фигурата — всичко съвпадаше до най-малкия детайл. Знаех, че хората имат двойници по широкия свят. Дори някъде бях чел, че много президенти използват двойници, за да заблудят атентаторите, но никога не бях предполагал, че ще срещна живо копие на себе си и то тук — в София.

Първата мисъл, която ми мина през главата беше, че срещу мен стои брат близнак, за чието съществуване дори не подозирам. Но това беше прекалено абсурдно, за да е истина. Съвсем скоро погледите ни се пресякоха. По лицето на двойника ми се изписа същото недоумение, което изпитвах и аз в момента. Двама души, напълно еднакви, стояха един срещу друг в автобуса и се гледаха в очите със зяпнала уста.

Първи събрах смелост да отида при него и да се представя. «Чувал съм, че ако човек срещне своя двойник, съвсем скоро ще умре», — започнах разговора. «Което е вярно. Аз съвсем скоро ще умра!» — Двойникът ми заби поглед в пода на автобуса. Казваше се Пантелей и беше болен от рак. Проведохме кратък, но мъчителен разговор, който предвид обстоятелствата, не водеше до никъде. Успяхме да си разменим телефоните, след което аз побързах да сляза на първата възможна спирка. Имах нужда от чист въздух и уединение, за да мога да обмисля случилото се.

Намирах се близо до Южния парк и тръгнах да се разхождам из алеите, в търсене на онази стара пейка, на която бях загубил девствеността си преди години. Пейката я нямаше, но пътечката все още си беше там. Легнах върху тревата и се загледах в небето. Високо горе вятърът гонеше красивите облаци, които заемаха причудливи форми. Слънцето ту се показваше, ту се скриваше зад тях като ням, усмихнат свидетел на безгрижната им небесна игра. Беше истинско удоволствие да ги наблюдаваш. Цялата тази красота оставаше невидима за градските хора, които в забързаното си ежедневие нямаха време да вдигнат поглед нагоре — към безкрая, а виждаха само върха на обувките си, забили поглед в земята.

И тогава идеята ме порази. Получих просветление. Изпитах толкова силен възторг от яснотата на мисълта си, че веднага извадих мобилния телефон, включих микрофона на запис и започнах да диктувам. Не исках дори един процент от потока идеи, който ме заливаше, да си замине, без да остави следа. Думите напираха да излязат, звучаха хаотично и непоследователно, но по-късно щях да се прибера и внимателно да обмисля казаното. Щях да прослушам записа отново и отново, щях да го анализирам десетки пъти с лист и химикал в ръка.

Преспах няколко вечери с безумната си идея, не излизах от къщи, почти не се хранех, не можех да мисля за друго. Бях обсебен. И реших да действам. Нямаше какво да губя. Благословени са хората на ръба, които нямат какво да губят. В отчаянието си те могат да сътворят чудеса.

Прекарах следващия месец в трескава подготовка за дълго околосветско пътешествие. Да, точно така — околосветско пътешествие. Никога не бях напускал границите на България, но ето че сега ми предстоеше да обиколя света. Щях да инвестирам всичките си пари в това начинание. Ако летях с най-евтините полети, ако пътувах на стоп и ако отсядах в най-евтините хостели, петгодишните спестявания, които бях прибрал от бащата на Надя, може би щяха да ми стигнат. Денем се редях на опашки пред посолствата, за да си извадя необходимите визи и документи, а вечерите прекарвах в кварталния интернет клуб, където доизпипвах плана си в най-малки детайли и внимателно чертаех маршрута на предстоящото пътуване.

Единственият човек, с когото се видях преди да замина, беше нещастният ми двойник. Химиотерапията го съсипваше. Съвсем скоро очакваше да го приберат в болница, където щеше да вегетира до края на живота си. Трябваше да действам. Преди да замина, купих компютър на старо и прекарах интернет в квартирата. Щяха да са ми нужни, след като се върна обратно в България, но тогава можеше да нямам средства да си ги позволя.

Оказах се прав. Два месеца по-късно се прибрах без пукнат лев, но вече имах регистрирани една фондация и 250 банкови сметки на мое име в Кипър, Лихтенщайн, Черна гора, няколко острова в Карибския басейн, някои от щатите на САЩ, в Панама и на Бахамските острови. Общото между всички тези места е, че са офшорни зони, които привличат инвеститори от цял свят с ниските си данъци или с липсата на такива. Мен ме привлякоха заради абсолютната банкова тайна, която гарантират. Законодателството им третира нарушаването й като престъпление. Същото се отнася и за Швейцария — касичката, в която се събират мръсните пари на световните измамници. Съвсем скоро щях да се превърна в един от тях. Внимателно подбирах банки, които предоставят възможност за онлайн банкиране. Като титуляр по сметките можех да придвижвам средства в цял свят единствено с помощта на мишка, клавиатура и цифров сертификат.

Схемата, която създадох, е прекалено проста. Толкова проста, че да изкара 50 милиона долара за една седмица. Заложих на елементарната истина, че всеки човек, без изключение, има своите малки и големи проблеми за разрешаване. Заложих и на статистическата вероятност.

Направих сайт, който предлагаше на хората да им изпълни по едно дребно желание. В замяна, те трябваше да дадат душата си назаем. Не да я продадат, а да я дадат назаем. Светът е пълен с набожни, суеверни и отчаяни хора. Накарай някого да повярва и прави с него каквото си поискаш! Е, аз не исках много. Исках само 50 хиляди долара, за да им върна душата обратно. Мисля, че това е честна сделка, особено ако си повярвал напълно в лъжата.

През кратък интервал от време изпратих две последователни писма до сто милиона имейл адреса, пръснати в цял свят. Купих пакета с електронните адреси и софтуера за разпространението им само за 450 долара от един американец.

Разчитах на статистическото правило, че от сто милиона души поне десет милиона щяха да прочетат писмото. От десет милиона души поне един милион щяха да си пожелаят нещо, ей така на шега, за да видят какво ще стане. Трябваше да си пожелаят нещо лесно за сбъдване, такава беше уговорката. Все пак, даваха душата си назаем само за една седмица! От тези един милион души желанията на сто хиляди щяха се сбъднат. От сто хиляди души желанията на десет хиляди отново щяха да се развалят. Именно те попадаха в онази статистическа извадка, която ми беше необходима, за да стана неимоверно богат. Както казах, всеки човек на този свят има своите малки и големи проблеми. Наивните, набожни и суеверни хора са готови на всичко, готови са дори да продадат душата си на Дявола в търсене на изход от задънената улица.

Второто писмо имаше за цел да затвърди убеждението на въпросните десет хиляди нещастници, че действително Дяволът управлява съдбата им.

Представете си следното: някой ви обещава, че утре ще спечелите от залагания. Вие действително печелите, защото има такава статистическа вероятност. Вече вярвате в чудеса. Възможно е да продължите да залагате и отново да загубите парите си. Точно така ще постъпите, ако сте пристрастени към хазарта. След няколко дни получавате второ съобщение: «Видяхте ли, в момента страдате от глупавите решения, които взехте. Да бяхте прочели дребния шрифт, преди да подпишете договора. Сега душата ви принадлежи на Дявола ЗАВИНАГИ. Има само един начин да я спасите. Трябва да направите огромна саможертва в името на доброто. Бездомните сираци се нуждаят от вашите пари. Хайде сега, дайте ми 50 хиляди долара, за да ви върна душата обратно.»

Представете си, че попадате в тази група от десет хиляди души. Повярвали сте в измамата веднъж, защото желанието ви се е сбъднало. Ще повярвате и втори път, след като «магията» се развали. Сляпо адресираното до вас писмо ще потвърди най-големите ви страхове. Вие вече ще сте сигурни, че Дяволът наистина съществува, че Той е собственик на безсмъртната ви душа. Какво ще направите тогава? Ами как какво? Ще намерите отнякъде тези пари и ще отидете до банката, за да изпратите дарение. Накарай някого да повярва и прави с него каквото си поискаш!

Разчитах, че поне хиляда от десет хиляди души ще разполагат с нужните средства. Сбърках. Две хиляди и осемстотин души от цял свят отидоха до банката и направиха напълно законно дарение в размер на 50 хиляди долара.

Една измама с подобен мащаб няма как прекалено дълго да остане извън погледа на международните организации, които се занимават с финансови измами. Рано или късно осъзналите се жертви щяха да алармират полицията в родните си страни, а оттам случаят щеше да стигне до OLAF, INTERPOL и до други служби, които щяха да плъзнат по петите ми.

Аз бях помислил за всичко това предварително. Ако си направеха труда да проследят имейл съобщенията, щяха да стигнат до няколко компютърни клуба в София и толкоз. Използвах домашния си компютър, само за да работя по сайта. Всичката комуникация в Интернет я извърших през зали. Ако пък си направеха труда да проследят паричните потоци, щяха да стигнат до една законно регистрирана фондация за подпомагане на бездомни сираци, на която добри хора изпращат безвъзмездни дарения. И Фондацията даряваше.

За себе си оставих само 50 милиона. Останалите 90 разпратих по домове за сираци в цял свят. Следвах предварителен и внимателно изготвен списък за целта. Знаете ли колко деца без родители получиха образование в престижен колеж заради мен? Колко постъпиха на лечение в скъпи болници? Колко сираци имаха с какво да се наядат и с какво да се стоплят през зимата? Колко деца получиха нови дрехи и подаръци за Коледа благодарение на мен? И аз не знам. Просто извърших едно глобално преразпределение на средства. Взех от наивните глупаци и дадох на ощетените от Съдбата.

Знам, че това, което направих, е чудовищно престъпление. Знам, че сигурно разбих много съдби. Знам, че някога Провидението ще ме накаже за всичко. Може би това е причината в момента да четете този текст. Сигурно вече съм платил цената, но, честно казано, тогава не ми пукаше. Изобщо не се интересувах от възмездието. Бях сътворил гениален план, който работеше! Веднага, след като извърших даренията, трябваше да се погрижа за моите 50 милиона, защото рано или късно средствата на Фондацията щяха да бъдат блокирани до изясняване на случая, и тогава губех всичко. Огромните суми на даренията щяха да отклонят вниманието на службите към техните получатели и това ми даваше време в аванс, за да изчезна с парите.

Спомняте ли си за втората среща с моя двойник, която се осъществи малко преди да замина на околосветско пътешествие? Предложих му един милион, за да размени самоличността си с моята. Той нямаше какво да губи, освен собствения си живот. Беше обречен, но можеше да се възползва от нещастието, за да направи семейството си богато. Сключихме изгодна сделка. Той получаваше колосална за разбиранията му сума, като дори нямаше представа колко мащабна схема съм намислил. Аз получавах всичките му документи за самоличност — лична карта, шофьорска книжка, акт за раждане, дипломи за средно и висше образование, всичко. Вариантите пред семейството му не бяха много — трябваше да мълчат и да бъдат богати или да се разприказват и да станат съучастници в едно престъпление, за което не знаеха нищо. Вариантът пред мен беше само един — да обиколя света, прикрит зад неговата самоличност и да се върна, преди той да е издъхнал в адски мъки.

Един ден службите щяха да стигнат до надгробния му паметник, но дори това щеше да им отнеме много време. Не исках разпитите да уплашат роднините на Пантелей и те да се разприказват преди да съм изчезнал.

Именно тук идваше ролята на стотиците сметки, които регистрирах в офшорните зони. Добре пазената банкова тайна щеше допълнително да забави всякакво разследване и ми купуваше още време. Използвах онлайн банкиране, за да пръсна 50-те милиона по различните сметки. След това отново ги събрах — този път в една-единствена сметка в Швейцария.

Тамошните банкови чиновници са известни със своята «дискретност». Дори да успееха да проследят всички офшорни трансфери, което щеше да им отнеме месеци, разследващите органи трудно щяха да преодолеят желязното законодателство на Швейцария. То даваше възможност на много по-големи мошеници от мен, ограбили цели държави, да държат авоарите си непокътнати в нейните трезори. Добре платената тайна е добре пазена тайна! Средствата намаляваха заради стотиците комисиони, които се удържаха при всеки превод, но въпреки всичко, след два дни упорита работа, имах около 49 милиона, които ме очакваха в Цюрих. Трябваше само да отида до там и да си ги взема.

Разплатих се със семейството на Пантелей. Собствената му фондация отпускаше един милион за неговото лечение. В замяна получих обратно документите си за самоличност, които служеха като гаранция, че ще изпълня даденото обещание.

Заминах като турист за Швейцария и първата ми работа беше да се отбия през банката в Цюрих, където открих нова сметка в американски долари, този път на мое име. После седнах в интернет кафенето от другата страна на улицата и прехвърлих парите с цифровия подпис на Пантелей. Това беше последният признак на живот от негова страна. Две седмици по-късно той отнесе тайната в гроба си.

* * *

В началото се подвизавах скромно из различни градове на Европа. Винаги плащах в брой и гледах да не се застоявам на едно и също място. После заминах за Америка, където за последен път си смених самоличността. Не ме питайте как. В «страната на неограничените възможности» всичко е възможно, ако имаш достатъчно пари. От тогава до ден-днешен присъствам в публичното пространство като Уинстън Демерит — успешен инвеститор, предприемач и милиардер.

Направих няколко големи удара. Първият беше, след като купих медицинска лаборатория, която работеше върху ваксина срещу кожни заболявания, предизвикани от вредните ултравиолетови лъчи на слънцето — един проблем, който ставаше все по-сериозен за цялото човечество. Лабораторията беше стигнала до задънена улица в изследванията си и спешно се нуждаеше от финансиране. Почти никой не проявяваше интерес, когато я купих. Няколко години по-късно пуснахме на пазара едно от най-търсените лекарства в света.

Парите заприиждаха от всички страни като пълноводни реки. Това ми даде възможност да купя дял от частен научноизследователски център, който разработваше алтернативни източници на енергия за автомобилната индустрия: доста добра инвестиция в годините, в които енергийните ресурси на планетата са на привършване. Влагах печалбата от двете предприятия в недвижими имоти и туристически съоръжения из ключови планински курорти по света. Оказа се добра идея. След необратимата промяна на екологичното равновесие курортните селища във високите планински местности, предлагащи относително стабилна температурна амплитуда и чист въздух, се превърнаха в целогодишно място за живеене на успелите хора. Цените скочиха до небесата.

Трудно ми е да опиша как точно се чувства човек, когато е толкова богат. Всичко и навсякъде по света е безплатно. Можеш да имаш каквото си поискаш. Когато пожелаеш. Достатъчно е само едно телефонно обаждане. Можеш да пътуваш неограничено. Животът става мек и удобен. Облечен си в най-скъпите дрехи, шити по поръчка от най-големите имена в световната мода. Говориш на «ти» с хора, които обикновеният човек може да види само по телевизията. Общуваш с любезна прислуга, която е на твое разположение денонощно. Стотици хора ти служат, за да правят живота ти по-лесен. Уважават те и се страхуват от теб. Завиждат ти, но са принудени да те обичат, защото ти ги притежаваш.

Започваш да губиш старите си навици. Дори най-обикновеното позвъняване по телефона вече не е същото. Вместо да грабнеш слушалката и да набереш нечий номер, ти заповядваш: «Свържи ме с еди-кой си» или направо: «Предай еди-какво си на еди-кой си». Теб не те интересуват координатите на този човек, не му знаеш мобилния, не се интересуваш къде живее и дали е удобно. Просто съобщаваш на секретаря, каквото имаш за казване, и той прави всичко възможно думите ти да стигнат до правилното място по най-бързия начин.

Пазаруването се превръща в истинско удоволствие. Никога не се интересуваш от цени. Менютата на ресторанти, яхтклубове, голф клубове, бутици и хотели, които посещаваш, рядко имат цени. Числата са работа на твоя счетоводител. Ти просто заявяваш от какво имаш нужда и то ти се предоставя незабавно. Получаваш винаги най-доброто. Непрекъснато слушаш описания на превъзходните вкусови, здравословни и естетически качества на храните, които консумираш. Имаш цял екип от лекари, които денонощно бдят над твоето здраве. Радваш се на най-доброто обслужване в света, където и да отидеш. Можеш да бъдеш екстравагантен. Можеш да преживееш неща, които никога няма да се случат на обикновените хора.

Веднъж наех дирижабъл за едномесечно околосветско пътешествие. Дирижабълът предлагаше удобствата на петзвезден хотел и всяка вечер «паркираше» над някоя известна световна столица. Посрещах най-влиятелните хора на борда. Само известните, красивите и богатите имаха достъп. Организирах кокаинови оргии, за които се носеха легенди. Пресата ги наричаше «ВИП тържества». Било чест да си поканен.

Камерите и журналистите бяха забранени. Създавах лични приятелства с министри, премиери и президенти. Угаждах на извратените им прищевки, които те не можеха да си позволят долу — пред бдителния поглед на медиите и на обществеността. После тези контакти ми се отплащаха скъпо и прескъпо. Винаги можех да поискам услуга от някой държавен глава.

Помня как една вечер излязох на терасата на балната зала с пура и мартини в ръка, придружен от две надрусани манекенки. Париж беше в краката ни. Изпиках се върху френската столица. Буквално. Вместо да се обидят, парижанките намериха постъпката ми за «оригинална» и «ексцентрична».

Дори когато започнаха климатичните промени и природата взе да се скапва, богатите продължиха да живеят отделно от простолюдието и от неговите проблеми. Наречете го «пир по време на чума», наречете го «арогантност», не ми пука — важното е, че си струва. Парите се оказаха единственото спасение.

Пренаселените градове ограбиха природата около себе си и я задушиха. Животинските видове започнаха да изчезват. Днес енергийните ресурси са на привършване, петролът е по-скъп от златото, водата не достига, валят киселинни дъждове. Една четвърт от населението на земното кълбо е изложена на риск от качествено нови заболявания. Слънчевата радиация убива. Ледниците се топят. Морето поглъща все по-голяма част от сушата.

На фона на целия този Апокалипсис аз живея на широко и на високо в планината — далеч от жегата, шума и вредните газове. Дишам чист въздух, във вените ми тече винаги прясна кръв. Мога да поръчам да ми сменят почти всеки орган, който откаже да функционира заради системна злоупотреба с различни удоволствия.

Пиша всичко това, за да разберете, че си струва да бъдете на моето място. Животът ми беше богат във всяко едно отношение. Опознах оковите на бедността и произвола на богатството. Усетих ентусиазма на младостта и философското спокойствие на старостта. Извърших много престъпления. Грабих на едро, но бях два пъти по-щедър, когато раздавах. Преживях самотата и отчаянието, но изпитах и еуфорията на любовта. Видях как една планета загива. Щом четете това, значи вече съм платил цената. Този свят няма какво повече да ми даде. Няма и какво повече да вземе от мен. А вие, вие можете ли да ме съдите? Заповядайте! Аз не съжалявам за нищо.“

Тамара затвори тетрадката и тихичко заплака.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.